R O M Â N I A
CURTEA DE APEL BUCUREŞTI
SECŢIA A II A PENALĂ ŞI PENTRU CAUZE CU MINORI ŞI DE FAMILIE

DOSAR NR. 43238/3/2010
                        (2394/2010)

ÎNCHEIEREA NR. 386/R
Şedinţa publică de la data de 16.09.2010
Curtea constituită din:
PREŞEDINTE - VIORICA COSTINIU
JUDECĂTOR - CRISTINA ROTARU
JUDECĂTOR - LUCIANA MERA
GREFIER -  MARIANA CUREA

 	MINISTERUL PUBLIC - PARCHETUL DE PE LÂNGĂ CURTEA DE APEL BUCUREŞTI - reprezentat prin procuror MIOARA MOŞOIU.
Pe rol pronunţarea asupra recursurilor declarate de inculpaţii VÎNTU SORIN OVIDIU, ŢURCAN OCTAVIAN şi STOIAN ALEXANDRU împotriva încheierii de şedinţă din Camera de Consiliu de la 9 septembrie 2010, pronunţată de Tribunalul Bucureşti - Secţia I Penală în dosarul nr.43238/3/2010.
Dezbaterile au avut loc în şedinţa publică de la 15.09.2010 şi au fost consemnate în încheierea de şedinţă de la acea dată, încheiere care face parte integrantă din prezenta hotărâre.
Având nevoie de timp pentru a delibera, în temeiul disp. art.306 C. pr. pen., Curtea a amânat pronunţarea la data de 16.09.2010, când a decis următoarele:

C U R T E A:

Asupra recursurilor penale de faţă:
	Prin încheierea de şedinţă din data de 9.09.2010, pronunţată de Tribunalul Bucureşti – Secţia I Penală, în baza art.1491 alin.9 C. pr. pen. a fost admisă propunerea Parchetului de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie şi s-a dispus arestarea preventivă a inculpaţilor Vîntu Sorin Ovidiu, Ţurcan Octavian şi Stoian Alexandru pe o perioadă de 29 zile, începând cu data de 10.09.2010 până la data de 8.10.2010, inclusiv.
	În motivarea încheierii se arată următoarele:
	Potrivit referatului cu propunere de arestare preventivă, inculpatul Vîntu Sorin Ovidiu alături de inculpaţii Ţurcan Octavian şi Stoian Alexandru, deşi aflaţi sub puterea unor măsuri preventive care le-au limitat dreptul de liberă circulaţie şi cunoscând învinuirile care le sunt aduse, au conceput şi aplicat un circuit complicat de comunicare cu condamnatul Nicolae Popa pentru a putea să îngreuneze executarea pedepsei.  
 Având în vedere notorietatea cazului FNI, acel sistem de acumulare a fondurilor băneşti de la persoane fizice sau juridice, creat sub aparenţa unui fond deschis de investiţii, care în final a generat un grav prejudiciu atât sistemului financiar-bancar din România cât şi unui număr foarte mare de persoane fizice, în raport şi de gradul de pericol social al infracţiunii comise de către inculpaţi, care fac parte din categoria infracţiunilor care împiedică înfăptuirea justiţiei, întrucât probele obţinute în cursul urmăririi penale după data de 23.08.2010 evidenţiază schimbarea temeiurilor care au stat la baza luării măsurii preventive, astfel că în prezent subzistă temeiurile prevăzute de art.148 lit. f) C. pr. pen., întrucât infracţiunea săvârşită de către inculpatul Ţurcan Octavian prevede pedeapsa închisorii mai mare de 4 ani şi există probe că lăsarea sa în libertate prezintă pericol public, la data de 9.09.2010 s-a dispus prin ordonanţă înlocuirea acestei măsuri preventive a obligării de a nu părăsii ţara cu măsura preventivă a reţinerii, astfel: 
- pentru inculpatul Ţurcan Octavian s-a dispus  măsura reţinerii pe o durată de 24 de ore, de la data de 09.09.2010, ora 17,05
- pentru inculpatul Vîntu Sorin Ovidiu s-a dispus  măsura reţinerii pe o durată de 24 de ore, de la data de 09.09.2010, ora 11,40	
- pentru inculpatul Stoian Alexandru s-a dispus  măsura reţinerii pe o durată de 24 de ore, de la data de 09.09.2010, ora 13,15 
Se arată în referatul parchetului că în cauză sunt întrunite condiţiile prevăzute de art. 148 lit. f C. pr. pen. avându-se în vedere: 
          -  modalitatea concretă de săvârşire a favorizării infractorului, prin ajutorul material dat condamnatului Popa Nicolae de către coinculpaţi, coordonaţi de inculpatul Vîntu Sorin Ovidiu, în scopul dovedit, potrivit probelor administrate în cauză, de a zădărnici şi îngreuna executarea pedepsei de 15 ani închisoare la care acesta a fost condamnat prin hotărâre judecătorească definitivă la data de 4.06.2009, (prin aceeaşi decizie inculpatul Vântu Sorin Ovidiu a fost achitat definitiv iar Vlas Ioana Maria a fost condamnată la pedeapsa de 10 ani închisoare). Pentru executarea acestei hotărâri judecătoreşti s-a emis mandatul de urmărire internaţională la data de 23.07.2009, în vederea extrădării condamnatului Popa Nicolae. 
- urmarea socialmente periculoasă produsă datorită activităţilor derulate de inculpaţi pentru zădărnicirea şi îngreunarea executării pedepsei de către acest condamnat o reprezintă afectarea încrederii societăţii în autorităţile judiciare. Aşadar, pericolul social al faptelor de favorizarea infractorului se răsfrânge asupra sistemului judiciar penal, care potrivit competenţelor legale trebuie să asigure efectivitate actului de justiţie. Efectivitatea actului de justiţie este asigură numai atunci când vinovatul (persoana vinovată de comiterea unei infracţiuni) execută pedeapsa stabilită prin hotărâre judecătorească definitivă. 
Se arată că aceste fapte ale inculpaţilor dobândesc un grad de pericol care se accentuează întrucât, deşi erau cercetaţi pentru favorizarea infractorului şi se aflau sub obligaţiile legale stabilite de organele judiciare încă din luna decembrie 2009, au continuat să desfăşoare activităţi de sprijin material în favoarea condamnatului. Aşadar, practic, în paralel cu demersul desfăşurat de autorităţile judiciare competente în scopul extrădării condamnatului Popa Nicolae, inculpaţii desfăşurau acţiuni de îngreunare a punerii în executare a unei hotărâri judecătoreşti definitive şi executorii.
- continuarea sprijinirii condamnatului Popa Nicolae, care a părăsit ţara exact în perioada în care era cercetat în cauza FNI (acest fapt fiind de notorietate) prin îngreunarea procedurilor de punere în executare a hotărârii judecătoreşti. Faptul că activităţile de sprijinire a condamnatului Popa Nicolae au fost continuate de inculpaţi, deşi erau cercetaţi tocmai pentru această infracţiune, denotă o sfidare a legii şi accentuează periculozitatea. 
- scopul final urmărit de coinculpaţi şi anume evitarea unei eventuale trageri la răspundere penală în legătură cu faptele pentru care a fost condamnat Popa Nicolae.
- factorii de natură socială rezultaţi din infracţiunea gravă pentru care a fost condamnat Popa Nicolae şi care a cauzat prejudicii grave sistemului financiar – bancar din România şi la sute de mii de oameni, prejudiciul fiind de ordinul miilor de miliarde, fapte notorii, cunoscute în spaţiul public drept ,,cazurile FNI şi FNA,,.
	Sub aspectul situaţiei de fapt, se reţine în referatul privind propunerea de arestare preventivă că prin decizia penală nr.2098 din 4.06.2009 a Înaltei Curţi de Casaţie şi Justiţie, Popa Nicolae a fost condamnat la pedeapsa de 15 ani închisoare pentru infracţiunile comise în calitatea sa de director general al GELSOR SA şi director executiv al SC SOV INVEST SA, societăţi de administrare ale unor fonduri de investiţii şi acumulare financiară la care deţineau unităţi de fond circa 300.000 de cetăţeni români.
 În această cauză, Popa Nicolae a emis în mod fictiv un număr de 1.683.498 unităţi de fond, în valoare totală de 112.289.316.546 lei (aproximativ 7 milioane USD) fără să fie depusă valoarea acestora, unităţi de fond pe care ulterior le-a răscumpărat la valoarea de piaţă fictiv crescută de 137.403.330.106 lei (aproximativ 8,8 milioane USD), prejudiciind fondul şi săvârşind astfel infracţiunea pentru care a fost condamnat definitiv.
La data de 18.09.1998, Societatea de valori mobiliare GELSOR SA, avându-l director general pe Popa Nicolae şi-a însuşit un număr de 65.359 acţiuni emise de SC INDUSTRIAL EXPORT SA la o valoare contabilă de 25.376 lei/acţiune, aflate în administrarea societăţii pe care o conducea şi care aparţineau SC SOV INVEST SA. Acţiunile au fost transferate unui apropiat, ce le-a valorificat prin vânzarea către Banca Agricolă la un preţ supraevaluat de 765.000 lei/acţiune, de aproximativ 30 ori mai mare decât valoarea reală, producând instituţiei bancare un prejudiciu de 50 miliarde lei (aproximativ 3 milioane USD).
La data de 24.02.2002, Inspectoratul General al Poliţiei Române a dispus măsura urmăririi cu privire la numitul Popa Nicolae, deoarece se sustrăgea mandatului de arestare preventivă emis în anul 2000 în dosarul SC SOV INVEST SA – Fondul Naţional de Investiţii. 
După soluţionarea cauzei şi condamnarea sa la pedeapsa de 15 ani închisoare, prin hotărâre judecătorească definitivă şi executorie, la data de 23.07.2009 s-a emis mandatul de urmărire internaţională în vederea extrădării condamnatului Popa Nicolae. 
Potrivit datelor oficiale la data de 2 decembrie 2009, autorităţile poliţieneşti internaţionale (INTERPOL) îndrituite să pună în aplicare mandatul european de arestare emis pe numele condamnatului Popa Nicolae au reuşit arestarea acestuia la Jakarta - Republica Indonezia.
Se reţine, referitor la faptele de favorizarea infractorului prin zădărnicirea executării pedepsei de către condamnatul Popa Nicolae, că datele obţinute au stabilit că inculpaţii Vîntu Sorin Ovidiu şi Ţurcan Octavian au comis infracţiunea de favorizarea infractorului, prin ajutorarea materială a condamnatului Popa Nicolae, pentru a zădărnici începerea executării pedepsei de 15 ani aplicată prin hotărâre judecătorească rămasă definitivă, în baza căreia a fost emis mandatul de urmărire internaţională.
Astfel, din probele administrate în cauză a rezultat că, la începutul lunii octombrie 2009, la solicitarea condamnatului Popa Nicolae, care se afla în Indonezia, inculpatul Vîntu Sorin Ovidiu a dispus transferul sumei de 50.000 de euro într-un cont bancar din Indonezia, la care condamnatul avea acces, pentru ca acesta, cu ajutorul banilor să întreprindă demersurile necesare zădărnicirii executării pedepsei ce i-a fost aplicată. Suma de bani îi era necesară condamnatului Popa Nicolae în primul rând pentru a putea să-şi ,,asigure posibilităţile,, de a nu fi descoperit de autorităţile poliţieneşti internaţionale (INTERPOL) îndrituite să pună în aplicare mandatul european de arestare emis pe numele său, dar şi pentru întreţinerea sa. Această operaţiune a fost intermediată de către inculpatul Vîntu Sorin Ovidiu împreună cu inculpatul Ţurcan Octavian şi a fost finalizată la începutul lunii noiembrie 2009.
La 11 noiembrie 2009, în acelaşi scop al ajutării condamnatului Popa Nicolae şi al împiedicării executării pedepsei de către acesta, din dispoziţia inculpatului Vîntu Sorin Ovidiu - fratelui condamnatului, numitului Popa Virgil – i-a fost predată suma de 20.000 euro, ce urma să-i parvină lui Popa Nicolae prin intermediul părinţilor săi, ce urmau să plece în vizită la acesta în Indonezia.  La data de 9.10.2009 condamnatul Popa Nicolae, aflat în Indonezia a purtat o convorbire telefonică cu inculpatul Vîntu Sorin Ovidiu. Cu acel prilej, practic, au purtat negocieri referitoare la o anuală de 200.000 euro, care îi este necesară primului pentru a rămâne în această ţară şi a putea plăti diverse servicii de care avea nevoie în Indonezia, ca să nu fie descoperit de autorităţile poliţieneşti internaţionale, de maximă urgenţă fiind suma de 43.000 euro. În contextul acelei discuţii, inculpatul Vîntu Sorin Ovidiu îi confirmă că-i va trimite banii şi că această situaţie se rezolvă, probă clarificatoare asupra contextului prezentat fiind discuţia dintre cei doi.
Pe fondul acestei promisiuni de ajutor pentru zădărnicirea executării pedepsei, inculpatul Vîntu Sorin Ovidiu iniţiază şi derulează demersuri pentru transferul banilor solicitaţi şi îşi manifestă preocuparea pentru ca banii să ajungă la Popa Nicolae. În aceste activităţi au fost implicaţi inculpaţii Vîntu Sorin Ovidiu şi Ţurcanu Octavian. S-a convenit ca transferul să se realizeze din contul bancar al unei societăţi comerciale înregistrate în Cipru, controlate de inculpatul Vântu Sorin Ovidiu, în contul bancar al unei societăţi comerciale înregistrate în Indonezia. Alegerea acestei modalităţi de operare nu a fost întâmplătoare, ci a fost determinată de cunoaşterea de către inculpaţi a regimului sub care funcţionează societăţile bancare comerciale din cele două ţări şi în acest context a dificultăţilor pe care le-ar întâmpina organele judiciare în obţinerea de informaţii oficiale .
Potrivit probelor obţinute la data de 23.08.2010, s-a stabilit cu certitudine că transmiterea sumelor de bani s-a realizat în baza dispoziţiilor inculpatului Vîntu Sorin Ovidiu, prin contribuţia inculpatul Ţurcan Octavian, prin transfer bancar, din contul Comac Limited Nicosia deschis la banca Marfin Popular Bank Public Co LTD Cipru, în contul societăţi comerciale PT Caascorm International Trading înregistrate în Indonezia deschis la Bank Central Asia, Sucursala Kuta, Bali, Indonezia la care condamnatul Popa Nicolae are acces. 
Se arată în continuare că, referitor la faptele de favorizarea infractorului prin îngreunarea executării pedepsei de către condamnatul Popa Nicolae datele obţinute au stabilit că:  
Din întreg ansamblul cauzei a rezultat că la data de 02.12.2009, autorităţile indoneziene l-au reţinut la Jakarta pe Nicolae Popa, pe numele căruia, fusese emis un mandat de urmărire internaţională.
           Din informarea nr.5260/7.01.2010 întocmită de Inspectoratul General al Poliţiei Române, la care se află anexată corespondenţa electronică a autorităţilor poliţieneşti INTERPOL a rezultat că la data de 2.12.2009 condamnatul Popa Nicolae a fost arestat la Jakarta. Se precizează că la data de 15.12.2009 a fost primită cererea de extrădare formulată de autorităţile din România, aşa încât arestul va fi extins.
           În raport cu stadiul procedurilor de extrădare, rezultă că la data de 2.09.2010 autorităţile din România au fost încunoştiinţate despre faptul că preşedintele indonezian a aprobat la data de 25.08.2010 decretul privind începerea procedurii de extrădare a condamnatului Popa Nicolae.
S-au dispus în acelaşi timp în cauza prezentă instrumentată de procurori măsuri preventive faţă de cei trei inculpaţi respectiv obligarea de a nu părăsi ţara, prin ordonanţa din 7.12.2009 faţă de inculpatul Ţurcan Octavian, prin ordonanţa din 16.12.2009 faţă de inculpatul Vîntu Sorin Ovidiu şi prin ordonanţa din 11.12.2009 faţă de inculpatul Stoian Alexandru. 
Potrivit probatoriului administrat în cauză s-a confirmat că şi după data de 2 decembrie 2009, când autorităţile poliţieneşti internaţionale (INTERPOL) au reuşit arestarea acestuia la Jakarta - Republica Indonezia, inculpaţii Vîntu Sorin Ovidiu, Ţurcan Octavian şi Stoian Alexandru au continuat în mod direct şi indirect să îngreuneze procedurile legale de extrădare desfăşurate de către autorităţile judiciare indoneziene ca urmare a solicitării de extrădare formulată de către Ministerul de Justiţie din România. În acest sens, pentru ca Popa Nicolae să nu execute din pedeapsa de 15 ani un interval prea mare de timp în arestul autorităţilor indoneziene sau în cazul în care nu se putea obţine acest rezultat, momentul extrădării sale în România să fie amânat cât mai mult cu putinţă, inculpaţii Vîntu Sorin Ovidiu, Ţurcan Octavian şi Stoian Alexandru au derulat o serie de demersuri şi acţiuni. Acestea au fost concretizate în sprijin material şi moral acordat condamnatului atât personal, cât şi prin intermediul fratelui său Popa Virgil, care s-a deplasat în acest scop la Jakarta - Republica Indonezia. Evoluţia demersurilor din Indonezia după reţinerea condamnatului Popa Nicolae şi variantele de  îngreunare a extrădării în România au devenit parte a unor activităţi comise de către inculpaţii Vîntu Ovidiu Sorin, Stoian Alexandru şi Ţurcan Octavian în diferite forme de participaţie penală, dar avându-l ca decident pe inculpatul Vântu Ovidiu Sorin. 
Astfel, odată cu cercetările efectuate în această cauză penală, precum şi de la data dispunerii măsurii preventive a obligării de a nu părăsi ţara, pe tot parcursul perioadei de timp de după decembrie 2009, inculpatul Vîntu Sorin Ovidiu este concentrat în acţiunile sale pe două paliere.
Un prim palier al interesului l-a reprezentat evoluţia cercetărilor efectuate în acest dosar de către procurori şi stadiul audierilor la parchet a inculpaţilor Stoian şi Ţurcan şi al doilea palier era cel referitor la stadiul demersurilor din Indonezia efectuate în favoarea condamnatului Popa Nicolae cu scopul îngreunării executării pedepsei. 
	Prin intermediul convorbirilor telefonice, care devin ,,cifrate,, după luarea măsurilor procesuale în cauză, a mesajelor de tip SMS, dar şi prin intermediul inculpatului Stoian Alexandru (escorta lui Vântu Ovidiu Sorin) care este informat de regulă de către Popa Virgil (fratele lui Popa Nicolae, aflat şi el în Indonezia) inculpatul Vântu Ovidiu Sorin este ,,ţinut la curent cu situaţia juridică a condamnatului Popa Nicolae,,
În acelaşi timp, demersurile din Indonezia în favoarea condamnatului Popa Nicolae, ca parte a interesului inculpatului Vîntu, reprezintă activităţi infracţionale desfăşurate continuu.
Interesul şi implicarea inculpatului Vântu Sorin Ovidiu în activităţile ilicite de îngreunare a executării pedepsei de către Popa Nicolae sunt dovedite prin probele din care rezultă că la interval de câteva zile cunoaşte stadiul demersurilor din Indonezia prin intermediul inculpatului Stoian Alexandru care este contactat de către Popa Virgil. Aceste activităţi sunt concentrate în direcţia ,,unor soluţii,, prin care Popa Nicolae să fie eliberat din penitenciar de către autorităţile indoneziene, şi acestea să nu pună în executare extrădarea acestuia în România. 
În această perioadă se remarcă o precipitare a întregii ,,situaţii,, şi o căutare insistentă a unor soluţii de trimitere a banilor la condamnatul Popa Nicolae. Aşa fiind au fost efectuate demersuri din ce în ce mai consistente ale inculpaţilor. Acestea s-au concretizat în acţiuni ale inculpatului Ţurcan care prin intermediul unei persoane de încredere aflată în Elveţia a discutat despre posibilitatea unui transfer de bani  (convorbirea din data de 10.01.2010) dar şi prin decizii ale inculpatului Vîntu Sorin Ovidiu de a trimite o persoană de încredere din România în Indonezia cu banii (convorbirea telefonică din data de 13.01.2010).
Activităţile derulate în scopul îngreunării extrădării condamnatului Popa Nicolae au fost continuate în luna februarie 2010, când trimiterea sumelor de bani, era prezentată în continuare ca soluţie sigură de îngreunare a extrădării condamnatului Popa Nicolae. Sub acest aspect, este de menţionat că inculpatul Vîntu Sorin Ovidiu a folosit şi o modalitate suplimentară prin care a încercat să găsească o soluţie de trimitere a banilor necesari îngreunării extrădării, către condamnat,prin intermediul numitului Târă Dumitru aflat în Republica Moldova. 
 Se solicită, în concluzie, admiterea propunerii de arestare preventivă şi emiterea mandatelor de arestare pentru o perioadă de 29 de zile, începând cu data de 10.09.2010.
Analizând propunerea de arestare preventivă formulată de Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Secţia de urmărire penală şi criminalistică privind pe inculpaţii Vîntu Sorin Ovidiu, Ţurcan Octavian şi Stoian Alexandru, Tribunalul a reţinut următoarele:
	În ceea ce priveşte competenţa materială a Tribunalului, reia argumentele expuse în practicaua prezentei şi precizează că în temeiul art. 35 al. 5 C. pr. pen. infracţiunea de favorizare a infractorului cade în competenţa materială a instanţei ce a soluţionat în fond cauza la care această infracţiune se referă.
	Competenţa Tribunalului este atrasă în baza art. 35 al. 5 C. pr. pen. prin referire la cauza privind pe condamnatul Popa Nicolae ce a fost soluţionată în primă instanţă de Tribunalul Bucureşti.
	Dispoziţiile art. 35 al. 5 C. pr. pen. nu fac distincţie între ipotezele avute în vedere de art. 264 C. pen. – condiţii în care această competenţă specială subzistă şi atunci când infracţiunea de favorizare priveşte o pedeapsă definitivă.
	Interpretarea contrară ar lipsi de sens dispoziţiile art. 35 al. 5 C. pr. pen., motiv pentru care nu poate fi primită.
	În ceea ce priveşte pretinsa nelegalitate a preluării cauzei de către Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, Tribunalul nu regăseşte nici un viciu procedural în succesiunea actelor ce au trecut cauza în soluţionarea Parchetului Înaltei Curţi. În mod firesc, legal şi temeinic, sesizarea din oficiu a Parchetului de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie a fost urmată de ordonanţa de declinare de competenţă în favoarea Parchetului de pe lângă Tribunalul Bucureşti, imediat ulterior cauza fiind preluată de Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie prin rezoluţia din 02.12.2009, împrejurare motivată de complexitatea sporită a cauzei. Evident, preluarea cauzei nu poate avea loc înainte de stabilirea competenţei materiale de soluţionare a cauzei conform art. 210 C. pr. pen. Dimpotrivă, succesiunea acestor acte este logică şi operativă.
	Tribunalul nu vede nici o contradicţie sau lipsă de seriozitate, după cum susţine apărarea, nici între declinarea iniţială de competenţă şi actul ulterior de începere a urmăririi penale cele două acte vizând de altfel măsuri şi temeiuri diferite. Maniera operativă în care a fost preluată cauza şi începută urmărirea penală denotă, dimpotrivă, o vădită seriozitate a organului de anchetă şi nu o lipsă de hotărâre aşa cum pretinde apărarea.
	Fără îndoială, urmare a deciziei nr. 1.058/14.11.2007 a Curţii Constituţionale prin care a fost admisă excepţia de neconstituţionalitate a disp. art. 209 al. 41 C. pr. pen. acordul procurorului de pe lângă Tribunalul Bucureşti nici nu era necesar.
	În ceea ce priveşte pretinsa nelegalitate a procedurii de înlocuire a măsurii obligării de a nu părăsi ţara cu măsura reţinerii Tribunalul a constatat că şi aceste susţineri sunt neîntemeiate.
	Nici o dispoziţie a Codului de procedură penală nu stabileşte în competenţa exclusivă a instanţei de judecată înlocuirea măsurilor preventive în baza art. 139 al. 2 C. pr. pen. Ca atare nici o dispoziţie legală nu împiedică organul de urmărire penală să procedeze la înlocuirea unei măsuri preventive pe care a luat-o potrivit competenţei sale cu o altă măsură preventivă (reţinerea în cazul de faţă) atunci când şi a doua măsură preventivă cade în competenţa sa conform art. 136 C. pr. pen.
	Singura situaţie în care înlocuirea unei măsuri restrictive de libertate luate de Parchet cu măsura arestării preventive cade în competenţa exclusivă a instanţei de judecată este situaţia în care se propune arestarea preventivă în temeiul art. 148 lit. a ind. 1 C. pr. pen. – inculpatul a încălcat măsurile de supraveghere sau obligaţiile impuse în sarcina sa. Nu aceasta este însă situaţia în speţa de faţă întrucât nu se reproşează inculpaţilor că au încălcat astfel de măsuri sau obligaţii ci că au dovedit, prin perseverenţa în continuarea activităţii infracţionale că, aflaţi în stare de libertate prezintă pericol concret pentru ordinea publică. Acesta este împrejurarea nouă avută în vedere de organele de urmărire penală pentru a ajunge la concluzia că temeiurile avute în vedere iniţial s-au schimbat.
	Confuzia încercată de apărare este, posibil, atrasă de o interpretare eronată a dispoziţiilor ce au stat la baza luării măsurii obligării de a nu părăsi ţara.
 	Potrivit disp. art. 1451 C. pr. pen. rap. la art. 145 C. pr. pen. luarea măsurii obligării de a nu părăsi ţara poate avea ca temei necesar şi suficient existenţa indiciilor cu privire la săvârşirea unei fapte penale, întrucât disp. art. 145 C. pr. pen. fac trimitere numai la condiţia prevăzută de art. 143 C. pr. pen. nu şi la temeiurile prevăzute de art. 148 C. pr. pen. Este suficient aşadar să se constate că există presupunerea rezonabilă că o persoană a săvârşit o infracţiune, nu şi condiţia pericolului său social. 
	În ceea ce priveşte pretinsa încălcare a disp. art. 237 al. 2 C. pr. pen. – neascultarea inculpatului Sorin Ovidiu Vîntu după punerea în mişcare a acţiunii penale, această susţinere este eronată pentru următorul motiv: punerea în mişcare a acţiunii penale a avut loc în data de 8.09.2010, iar inculpatul a fost ascultat a doua zi, aşadar de îndată în sensul art. 237 al. 2 C. pr. pen., fiind îndeplinită condiţia prevăzută de acest text de lege. După ascultarea sa, s-a dispus reţinerea preventivă şi ulterior a fost întocmit şi referatul cu propunere de arestare preventivă, fiind astfel îndeplinite şi condiţiile art. 149 ind. 1 al. 1 C. pr. pen. Tribunalul nu găseşte nici un raţionament logic ce ar impune o audiere repetată a inculpatului în condiţiile în care această audiere a garantat acestuia respectarea tuturor drepturilor sale procesuale. Aceleaşi consideraţiuni sunt valabile şi în privinţa celorlalţi doi inculpaţi, şi în privinţa acestora procedura audierii fiind îndeplinită în mod identic.
	În ceea ce priveşte susţinerea apărării privind lipsa autorizaţiilor de percheziţie, Tribunalul constată că, de fapt, inculpaţii invocă nulitatea unor acte procedurale bazată pe lipsa actelor procesuale prealabile, element ce urmează a fi valorificat pe fondul cauzei, instanţa fiind investită în prezent doar cu identificarea indiciilor temeinice care ar justifica o măsură preventivă.
	În ceea ce priveşte pretinsa nerespectare a drepturilor procesuale ale inculpatului Sorin Ovidiu Vîntu prin neanunţarea apărătorului său cu privire la actele de urmărire penală efectuate în cursul dimineţii de 9.09.2010, Tribunalul observă că în acest interval s-au efectuat percheziţii şi audieri. Procedura percheziţiei este confidenţială potrivit art. 100 C. pr. pen. astfel încât anunţarea prealabilă a apărătorului o lipseşte de utilitate, dat fiind tocmai caracterul de surpriză a acestei activităţi, iar prezenţa martorilor asistenţi garantează legalitatea acestui act.
	În ceea ce priveşte critica privitoare la nerespectarea disp. art. 144 al. 3 C. pr. pen. referitoare la audierea inculpatului în termen de 10 ore de la reţinere, Tribunalul constată că acestea nu au incidenţă în cauză întrucât privesc exclusiv procedura arestării în situaţia în care măsura reţinerii este luată de organul de poliţie şi se limitează strict la relaţia organ de anchetă – procuror şi nu la relaţia procuror – instanţă.
	În ceea ce priveşte critica apărării privind pretinsa nelegalitate a interceptărilor telefonice efectuate înainte de începerea urmăririi penale ca urmare a lipsei unei autorizaţii de interceptare emise de Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, Tribunalul o constată de asemenea neîntemeiată pentru următoarele motive: apărarea se află în eroare în ceea ce priveşte natura juridică a datelor ce au stat la baza sesizării din oficiu a organelor de urmărire penală. Tribunalul observă că Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie a fost sesizat prin adresa din 24.11.2009 a Serviciului Român de Informaţii privind informaţiile obţinute de această instituţie prin valorificarea a două mandate emise de Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie în baza Legii nr. 51/1991. Nu există temei legal pentru ataşarea faptică a acestor mandate la dosarul de urmărire penală având în vedere că aceste acte au fost emise în cadrul unei alte lucrări şi evident pot privi alte informaţii, clasificate. Nu suntem de altfel în procedura prevăzută de art. 91 ind. 1 şi urm. C. pr. pen. pentru ca aprecia necesar a ataşa la dosarul cauzei actele de procedură la care face referire apărarea.
	Datele furnizate în temeiul art. 11 lit. d din Legea nr. 51/1991 pot fără îndoială constitui temeiul sesizării din oficiu a organelor de urmărire penală, exigenţele dispoziţiilor Codului de procedură penală privind probatoriul ce poate sta la baza unei măsuri de arestare preventivă sau, eventual, condamnări cerând ca aceste date, ce intră în categoria actelor premergătoare, să se coroboreze cu alte mijloace de probă, obţinute în condiţiile Titlului III din Codul de procedură penală.
	Tribunalul a respins şi a doua obiecţie a apărării cu privire la posibilitatea autorizării interceptărilor telefonice în cazul art. 264 C. pen. (această critică se referă la interceptările efectuate după începerea urmăririi penale), întrucât în cazul acestei infracţiuni sunt incidente disp. art. 91 ind. 1 al. 2 tezele finale - "infracţiuni grave sau infracţiuni care se săvârşesc prin mijloace de comunicare electronică." 
Analizând materialul probator existent până la acest moment, Tribunalul a constatat că există indicii temeinice şi concludente ce conturează următoarea situaţie de fapt:
	Prin sentinţa penală nr. 423/20.03.2007 a Tribunalului Bucureşti definitivă prin decizia penală nr. 2098/2009 a Înaltei Curţi de Casaţie şi Justiţie (cunoscută sub numele de "dosarul FNI") a fost condamnat numitul Popa Nicolae la pedeapsa de 15 ani închisoare.
	Sentinţa definitivă nu a fost pusă în executare întrucât condamnatul Popa Nicolae s-a sustras iniţial cercetării judecătoreşti şi ulterior executării pedepsei, fiind emise la data de 23.07.2009 mandatul european de arestare nr. 32/23.07.2009 şi mandat de urmărire penală internaţională în vederea extrădării.
	Condamnatul s-a refugiat pe teritoriul Indoneziei unde a fost susţinut material, constant, de către inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu, prin trimiterea, în baza unui sistem bine pus la punct prin folosirea unor conturi bancare deschise la o instituţie bancară din Cipru, de însemnate sume de bani, ce au fost folosite de către condamnatul Popa Nicolae iniţial pentru a evita depistarea sa de autorităţile judiciare indoneziene şi ulterior, după arestarea sa, pentru a îngreuna şi combate demersurile autorităţilor judiciare române în scopul finalizării procedurii de extrădare.
	Aceste sume de bani furnizate de inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu au fost remise condamnatului Popa Nicolae fie de către inculpatul Ţurcan Ovidiu, prin intermediul firmelor sale din Cipru, fie prin intermediul fratelui condamnatului, Popa Virgil, cu ajutorul inculpatului Stoian Alexandru, ce avea rolul de a remite fizic sumele de bani. Tot acest din urmă inculpat a înlesnit activitatea infracţională a inculpatului Sorin Ovidiu Vîntu şi acţionând ca şi intermediar între acesta şi persoane din Indonezia implicate în procedura de extrădare.
	Detaliind, Tribunalul a punctat cronologic desfăşurarea activităţii infracţionale. 
	La începutul lunii octombrie 2009 (mai exact data de 9 octombrie) inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu a stabilit cu condamnatul Popa Nicolae să îi remită acestuia prin transfer bancar sau prin intermediul unor persoane fizice, o sumă globală anuală de 200.000 euro, pe care numitul Popa Nicolae urma să o utilizeze pentru a evita să fie depistat de autorităţile judiciare indoneziene.
	În cursul lunii octombrie – începutul lunii noiembrie 2009 inculpaţii Sorin Ovidiu Vîntu şi Ţurcan Ovidiu au trimis condamnatului Popa Nicolae prin transfer bancar, din conturile deţinute de inculpatul Ţurcan Ovidiu la banca Marfin Popular Bank Public Co LTD, Cipru, către un cont deschis de condamnatul Popa Nicolae la o banca din Indonezia, suma de 50.000 euro.
	Tot la începutul lunii noiembrie 2009, inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu i-a trimis condamnatului Popa Nicolae prin intermediul fratelui său Popa Virgil suma de 20.000 euro.
	  Aceste elemente de fapt rezultă din datele strânse de organele judiciare în cadrul actelor premergătoare, mai exact note şi acte de constatare referitoare la comunicaţiile înregistrate în legătură cu inculpaţii Sorin Ovidiu Vîntu şi Ţurcan Ovidiu şi numiţii Popa Nicolae, Popa Virgil şi Căciulă Anca, obţinute în temeiul mandatului nr. 004858 din 29.09.2009, ce se coroborează şi cu menţiunile procesului – verbal de percheziţie corporală efectuată la data de 3.12.2009 asupra numitului Popa Virgil, ocazie cu care s-a găsit asupra acestuia suma de 20.000 euro şi bilete de avion – rezervări emise pe numele rudelor condamnatului pentru ruta Bucureşti – Istambul – Singapore şi retur pentru perioada 06.12.2009 – 07.01.2010, indicii solide şi care justifică prezenta propunere.
	Împrejurarea că cei doi au stabilit, cu caracter ferm, suma de 200.000 de euro ce urma a fi remisă anual de inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu condamnatului Popa Nicolae rezultă cu claritate din procesul-verbal de redare a convorbirii din data de 9.10.2009. Din conţinutul acestei convorbiri rezultă că suma a fost sugerată de condamnatul Popa Nicolae şi urma să acopere o sumă datorată anual către o persoană la care condamnatul se referă cu apelativul de "generalul" (de 43.000 euro) sume pe care acesta dorea să le remită părinţilor săi dar şi fiicei cât şi, mai ales, să le utilizeze pentru nevoile sale personale determinate de contextul special în care se afla în Indonezia - ca persoană urmărită internaţional pentru executarea unei pedepse ce doreşte, bineînţeles, să evite depistarea sa de autorităţile judiciare din această ţară. Din conţinutul aceleiaşi convorbiri Tribunalul reţine că această sumă de 43.000 euro îi era necesară condamnatului cât mai urgent.
	Tribunalul a reţinut ca deosebit de relevant şi faptul că în declaraţiile date în cursul urmăririi penale fiica condamnatului Popa Nicolae care a confirmat faptul că a primit constant de la condamnat sume importante de bani deşi ştia că acesta nu are loc de muncă în Bali, Indonezia, unde se afla. 
	Cu ocazia unei convorbiri telefonice ulterioare, din data de 30.10.2009, purtată tot de inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu şi Popa Nicolae, în cadrul căreia condamnatul Popa Nicolae îşi exprimă nemulţumirea şi nervozitatea faţă de împrejurarea că banii promişi nu au ajuns în contul său, cei doi stabilesc ca inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu să le asigure părinţilor condamnatului banii necesari unei deplasări în Indonezia, în perioada sărbătorilor de iarnă. Pentru a evita alertarea autorităţilor judiciare, urma ca biletele de avion să fie rezervate pe numele rudelor condamnatului până la un punct de escală, urmând ca spre Indonezia biletele de avion să fie cumpărate pe loc.
	Deosebit de relevant este faptul că acest circuit era folosit de către cei doi de o perioadă de doi ani, împrejurare la care inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu se referă explicit. 
	Convorbirile telefonice din data de 4.11.2009 confirmă implicarea inculpatului Ţurcan Octavian în acest demers infracţional, acest inculpat fiind cel care urma să remită practic, prin transfer bancar sumele de bani în Indonezia, folosind societăţile sale comerciale înregistrate în Cipru. Mai exact, inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu este profund nemulţumit de întârzierea reclamată de condamnatul Popa Nicolae în remiterea banilor şi îi reproşează inculpatului Ţurcan Ovidiu că este culpabil de această întârziere.
	Datele de mai sus sunt confirmate, dincolo de dubiu, de documentele financiar – bancare obţinute de autorităţile judiciare române în baza cererii de comisie rogatorie adresate autorităţilor judiciare din Cipru. Rezultatul acestui demers, care a parvenit organelor de urmărire penală la data de 23.08.2010, actele fiind traduse la data de 6.09.2010, confirmă efectuarea la data de 02.11.2009 a unui transfer de 50.190 euro dintr-un cont deschis la banca Marfin Popular Bank Public Co LTD pe numele societăţii comerciale Comac Limited administrată de inculpatul Ţurcan Ovidiu, către contul deschis pe numele condamnatului Popa Nicolae la banca Bank Central Asia – Kuta Branch din Bali, Indonezia.
	După arestarea condamnatului Popa Nicolae la data de 2.12.2009 de autorităţile judiciare indoneziene în baza mandatului de urmărire penală internaţională în vederea extrădării şi începerea urmării penale împotriva celor trei inculpaţi la aceeaşi dată pentru infracţiunea de favorizare a infractorului, demersurile inculpaţilor Sorin Ovidiu Vîntu, Ţurcan Octavian şi Stoian Alexandru de sprijinire a condamnatului Popa Nicolae continuă, scopul fiind din acest moment acela de a îngreuna şi zădărnici procedura de extrădare demarată de autorităţile judiciare române.
	La datele de 7, 11 şi 16 decembrie 2009 faţă de inculpaţi se ia măsura obligării de a nu părăsi ţara, măsură prelungită ulterior succesiv.
	Tribunalul a reţinut că inculpaţii aleg din acest moment să ignore seriozitatea avertismentului dat în acest mod de organele de urmărire penală şi interpretează această măsură doar ca o împrejurare faţă de care trebuie să fie mai precauţi în continuarea activităţii ilicite.
	 Cu toate acestea, din datele relevate de urmărirea penală efectuată după acest moment cronologic, inculpaţii nu par a fi foarte convinşi nici măcar de necesitatea unor "precauţii" suplimentare, modalitatea în care înţeleg să îşi disimuleze activităţile infracţionale remarcându-se în primul rând prin vădită lipsă de utilitate şi în al doilea rând prin caracterul oarecum ilar al metodelor la care apelează.
	Astfel, inculpaţii identifică în Indonezia persoane care le promit ferm sprijinul în scopul împiedicării finalizării procedurii de extrădare, acestor persoane fiindu-le remise periodic sume importante de bani.
	Inculpaţii convin ca în convorbirile telefonice să se refere la aceste sume cu termenul de "cisterne", însă în mod constant în aceste convorbiri se face referire la "virarea cisternelor în cont", condiţii în care nici termenul de cisternă nici acela de motorină folosiţi nu mai sunt apţi a disimula sensul real al conversaţiilor. De altfel, nici o altă referire din convorbirile purtate de inculpaţi în această perioadă nu conţin nici chiar vagi referiri la activităţi ce ar putea fi corelate, chiar indirect, cu o activitate ce ar putea avea ca obiect transportul unor astfel de materiale. Dimpotrivă, apar referiri constante la autorităţile indoneziene şi discuţii purtate cu acestea.
	Folosirea în convorbirile telefonice de către inculpaţi, care erau deja urmăriţi penal şi ştiau acest lucru, a unui limbaj direct şi prin care aceştia discută deschis şi detaliat despre activităţi infracţionale de favorizare a infractorului este oarecum surprinzătoare dar care ar putea fi explicată printr-o posibilă subestimare a posibilităţilor tehnice de interceptare ale autorităţilor române.
	Din acest moment, suportul dat de inculpatul Stoian Alexandru devine mai pregnant, acesta dobândind rolul de persoană împuternicită de inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu pentru a prelua şi transmite telefonic mesaje către persoane din Indonezia implicate în procedura de extrădare. În această fază inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu alege să nu mai vorbească direct în Indonezia pentru a evita probabil alertarea autorităţilor. Însă, din convorbirile purtate de inculpatul Stoian este cert că acesta nu are decât calitatea de intermediar, nici o referire nefiindu-i făcută lui în mod direct, ci către o altă persoană, iar concluzia că această persoană este inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu reiese clar atât din interceptări, cât şi din calitatea inculpatul Stoian de persoană de încredere şi foarte apropiată acestuia.
	Mai mult, numeroase telefoane sunt date şi primite de inculpatul Stoian din reşedinţele inculpatului Sorin Ovidiu Vîntu din Bucureşti şi comuna Corbeanca.
	O altă metodă la care se apelează este schimbarea telefoanelor utilizate (la care inculpatul Stoian Alexandru se referă cu termenul de "jucării").
	Deşi metoda schimbării terminalelor ar fi teoretic aptă să asigure evitarea alertării autorităţilor penale, modalitatea la care inculpaţii au apelat în concret lasă mult de dorit, întrucât înainte de schimbarea efectivă a terminalelor noile numele de telefon erau transmise prin mesaj sms tot pe telefoanele vechi, neridicându-se astfel mari probleme în identificarea celor noi.
	Aceste date rezultă, de fapt, din procesele-verbale de redare a convorbirilor telefonice interceptate ulterior începerii urmăririi penale în temeiul ordonanţelor provizorii şi autorizaţiilor de interceptare emise de Tribunalul Bucureşti.
	Tribunalul a reţinut ca relevantă şi convorbirea din data de 3.12.2009 purtată între inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu şi numitul Virgil Popa, în cursul căreia cel dintâi îşi exprimă nemulţumirea de prezenţa lui Virgil Popa la sediul Parchetului, context din care reiese că inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu era interesat să controleze comportamentul procesual al persoanelor ale căror declaraţii îl puteau incrimina.
	Din convorbirile purtate în această perioadă de inculpatul Stoian Alexandru (28.12.2009, 2.01.2010, 11.01.2010), rezultă că acesta era însărcinat să primească informaţii din Indonezia şi să le transmită inculpatului Sorin Ovidiu Vîntu cu privire la rezultatul încercărilor de a bloca procedura de extrădare în curs. În acest sens se fac numeroase referiri la discuţii purtate cu autorităţile din această ţară şi la faptul că nu se poate "rezolva" nimic dacă toată "motorina" nu este livrată odată. Aşa cum s-a subliniat şi anterior, asocierea acestui termen cu cel de "extrădare", "autorităţi", "ambasadă", nu lasă loc de dubiu asupra sensului real - acela de sume de bani. Asocierea de termeni nu este de altfel deloc criptică, sensul fiind vizibil chiar şi extras de context.
	În ceea ce priveşte implicarea inculpatului Ţurcan Octavian în continuarea activităţii infracţionale după începerea urmăririi penale, aceasta rezultă dincolo de dubiu din mesajele tip sms transmise şi primite în data de 15.12.2009, în care acesta indică numărul contului din care trebuie transferaţi banii şi codul de referinţă al expeditorului şi convorbiri telefonice şi mesaje sms ulterioare, din lunile decembrie 2009 - ianuarie 2010 din care rezultă că acest inculpat depune diligenţe pentru a găsi noi modalităţi de transfer, printr-o persoană din Elveţia.
	Datele ce reies din interceptările menţionate mai sus sunt confirmate de probele materiale obţinute urmare a cererii de asistenţă judiciară adresate autorităţilor judiciare din Cipru în baza Convenţiei din 29.05.2000 privind asistenţa judiciară în materie penală între statele membre ale UE. 
	Tribunalul a menţionat şi anterior şi ţine să precizeze încă o dată că răspunsul autorităţilor cipriote a parvenit autorităţilor române la data de 23.08.2010 iar data ataşării la dosar a traducerilor autorizate a acestor acte este 6.09.2010, aceste date fiind deosebit de relevante în economia gestionării acestui dosar.
	Din datele obţinute în această modalitate (declaraţia martorei Maria Rousoinidou, funcţionar bancar al Marfin Popular Bank CO LTD şi copiile documentelor contabile înaintate) rezultă următoarele elemente: la această bancă deţineau conturi active inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu (acesta a deţinut sau deţine mai multe conturi, dintre care unul confidenţial, şi un alt cont pe care este împuternicit şi inculpatul Ţurcan - drept de semnătură având ambii), inculpatul Ţurcan Octavian, personal şi pe numele societăţii Comac LTD, al cărui administrator este împreună cu martorul Nipomici Ghenadie, precum şi pe numele altor societăţi.
	Documentele bancare transmise de autorităţile cipriote confirmă faptul că au fost efectuate transferuri de fonduri chiar de pe contul al cărui număr inculpatul Ţurcan Octavian l-a transmis prin mesaj sms la data de 15.12.2009.
	Faptul transmiterii sumelor de bani către condamnatul Popa Nicolae este confirmat şi de declaraţiile martorei Căciulă Anca, care a relatat în cursul urmăririi penale că imediat anterior arestării sale în Indonezia, fostul său soţ Popa Nicolae a contactat-o telefonic şi i-a comunicat că aşteaptă să primească bani de la o anumită persoană, despre care martora a indicat că este o persoană importantă la Fondul Naţional de Investiţii, al cărui nume nu doreşte să îl precizeze. 
	În ceea ce priveşte declaraţia numitului Popa Nicolae, audiat în calitate de martor în temeiul cererii de asistenţă judiciară adresată autorităţilor indoneziene, Tribunalul reţine că acesta recunoaşte faptul că este titularul unui cont deschis la o instituţie bancară din Indonezia, însă nu a primit sume de bani de la inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu. Această din urmă susţinere va fi însă înlăturată întrucât este infirmată de întreg materialul probator administrat până în prezent, poziţia acestui martor fiind una evident nesinceră.
	Inculpaţii s-au prevalat de dispoziţiile art. 70 C. pr. pen. cu ocazia soluţionării propunerii de arestare preventivă.
	În cursul urmăririi penale, inculpatul Ţurcan Octavian a declarat, cu ocazia audierii sale în calitate de învinuit, că nu îl cunoaşte pe condamnatul Popa Nicolae şi nici pe fratele acestuia, şi susţine că nu a efectuat nici un transfer bancar pentru acesta. Apărările inculpatului au fost înlăturate de Tribunal, pe motiv că sunt infirmate de toate datele şi mijloacele de probă expuse în detaliu mai sus. 
	Inculpaţii Sorin Ovidiu Vîntu şi Stoian Alexandru s-au prevalat de dreptul la tăcere şi în cursul urmăririi penale.
	 Urmărind datele rezultate din urmărirea penală efectuată până la acest moment şi analizate mai sus, Tribunalul concluzionează că la acest moment există indicii temeinice pentru a crea presupunerea rezonabilă că inculpaţii au săvârşit, cu vinovăţie, fapta de favorizare a infractorului, iar în cazul inculpatului Stoian complicitate la această faptă.
	 Susţinerea apărătorului inculpatului Stoian, în sensul că după data de 2.12.2009, data arestării condamnatului Popa Nicolae de autorităţile judiciare indoneziene astfel de acte materiale nu pot constitui infracţiune întrucât data arestului preventiv în procedura extrădării se deduce din executarea pedepsei sunt vădit eronate întrucât momentul începerii executării pedepsei este, punctual, momentul introducerii condamnatului într-un penitenciar românesc, neprezentând relevanţă din acest punct de vedere dispoziţiile art. 18 al. 1 din Legea nr. 302/2004 privitoare la deducerea arestului executat în baza unei cereri de extrădare.
	În ceea ce priveşte incidenţa cazului prevăzut de art. 148 lit. f C. pr. pen. dacă condiţia limitei de pedeapsă reiese cu evidenţă din limitele speciale stabilite de legiuitor pentru infracţiunea în discuţie, în ceea ce priveşte condiţia pericolului social, analizând datele cauzei, Tribunalul ajunge la concluzia că şi această condiţie este îndeplinită, cu prisosinţă, în privinţa fiecăruia dintre cei trei inculpaţi, şi va detalia în continuare argumentele ce conduc la aceasta.
	Faţă de perioada îndelungată a activităţii infracţionale reţinută până la acest moment în sarcina inculpaţilor, modalitatea elaborată abordată pentru atingerea scopului ilicit, natura şi scopul infracţiunii comise – obstrucţionarea justiţiei, faptele comise de cei trei inculpaţi se remarcă printr-o gravitate concretă semnificativă.
	Faţă de limita maximă modestă pe care legiuitorul a înţeles să o rezerve infracţiunii de favorizare a infractorului (similar de altfel celorlalte infracţiuni prevăzute de cap. II al Titlului VI din Codul Penal) apărarea s-a considerat îndreptăţită să susţină că, chiar privită generic, infracţiunea de favorizare a infractorului nu ar justifica luarea unei măsuri preventive privative de libertate în temeiul art. 148 lit. f C. pr. pen. iar această speţă ar fi primul caz în care se solicită luarea unei astfel de măsuri pentru săvârşirea infracţiunii prevăzute de art. 264 C. pen.
	Tribunalul este în dezacord cu ambele susţineri, pentru un motiv pe care îl va prezenta foarte succint, şi anume faptul că nici una din cele două susţineri nu are caracter şi relevanţă juridică. Fără îndoială din moment ce legiuitorul a indicat un prag minim de 4 ani închisoare  pentru a putea proceda la analiza condiţiei pericolului social atunci toate infracţiunile sancţionate cu o pedeapsă mai mare intră în categoria faptelor apte a conduce la luarea unei măsuri preventive privative de libertate. În al doilea rând, simplul fapt că apărarea nu s-a confruntat cu astfel de speţe nu dă valenţă de axiomă susţinerii că ne-am afla în prezenţa unui caz singular.
	 În schimb, Tribunalul găseşte deosebit de pertinent argumentul expus în referatul Parchetului de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie în sensul că la aprecierea gravităţii faptei celor trei inculpaţi nu se poate face abstracţie de relevanţa condamnării aplicate numitului Popa Nicolae.
	Reţine astfel că "dosarul FNI" astfel cum este cunoscut dosarul în care numitul Popa Nicolae a fost condamnat la pedeapsa de 15 ani închisoare a avut un impact uriaş asupra opiniei publice româneşti pe parcursul unui întreg deceniu – 2000 şi până în prezent. De asemenea, prin numărul extrem de ridicat al persoanelor prejudiciate, şi consecinţele faptelor ce au făcut obiectul acestui dosar, acţiunile pentru care s-a pronunţat sentinţa de condamnare au fost de natură a afecta o parte suficient de relevantă a societăţii româneşti şi şi-au pus amprenta asupra întregii opinii publice.
	Favorizarea unui infractor condamnat la 15 ani închisoare pentru săvârşirea unor fapte ce au prejudiciat pături largi de populaţie dovedeşte o periculozitate deosebită a celor 3 inculpaţi favorizatori şi justifică o măsură preventivă severă.
	De altfel, din datele cauzei (mai exact convorbirea din data de 30.10.2009) rezultă clar că remiterea sumelor de bani către Nicolae Popa nu a început în anul 2009 ci cu cel puţin doi ani înainte, fiind deja stabilit un "circuit" cu acest scop.
	Gravităţii concrete a faptelor se adaugă datele ce reies din comportamentul celor trei inculpaţi după începerea urmăririi penale.
	Tribunalul găseşte deosebit de relevant faptul că începerea urmăririi penale şi mai mult, luarea unei măsuri restrictive de libertate nu a avut nici un impact asupra atitudinii inculpaţilor faţă de normele penale şi ordinea de drept, norme pe care aceştia au ales să le ignore şi în continuare cu indiferenţă dar şi vădită desconsideraţie faţă de capacitatea organelor judiciare române de a-i trage la răspundere penală. Singurul efect al acestor măsuri a fost acela că cei trei inculpaţi şi-au luat anumite măsuri de precauţie la care Tribunalul a făcut deja referire anterior.
	În acest mod, pericolul social al inculpaţilor s-a reliefat gradual odată cu perseverenţa manifestată de aceştia prin acte materiale succesive în scopul de a împiedica şi îngreuna executarea pedepsei aplicate condamnatului Popa Nicolae.
	Tribunalul constată modalitatea complexă în care organele de urmărire penală au instrumentat această cauză, rezultatul comisiei rogatorii din Cipru fiind într-adevăr un element cheie în conturarea probatoriului din prezenta cauză, şi a fost de natură a contribui covârşitor la conturarea concluziei certe privind îndeplinirea exigenţelor art.143 al.1 C. pr. pen., ca şi condiţie necesară şi prealabilă analizei existenţei pericolului social.
	Inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu a fost iniţiatorul întregului demers infracţional, din acest punct de vedere periculozitatea socială a acestui inculpat reliefându-se pregnant.
	În ceea ce priveşte mobilul acestui inculpat, Tribunalul găseşte deosebit de relevantă convorbirea telefonică din data de 4.01.2010, purtată de inculpatul Stoian cu o persoană necunoscută localizată în Indonezia, în cadrul căreia se transmite inculpatului Sorin Ovidiu Vîntu că numitul Nicolae Popa va respecta angajamentul luat "acum 9 ani de zile" iar temerile inculpatului Sorin Ovidiu Vântu că cineva va spune ceva împotriva sa sunt neîntemeiate.
	Tribunalul deduce din acest context că stăruinţele inculpatului Sorin Ovidiu Vîntu în a împiedica finalizarea procedurii de extrădare nu par altruiste.
	În ceea ce priveşte pe inculpatul Ţurcan Octavian, Tribunalul remarcă faptul că, deşi nu a avut iniţiativă infracţională, rolul său în acest angrenaj este esenţial, în lipsa eforturilor sale continui activitatea infracţională neputând avea loc. Ca titular al conturilor ce au fost folosite în aceste transferuri, inculpatul avea cunoştinţă atât de identitatea destinatarului (fapt ce este de altfel confirmat şi de convorbirile telefonice purtate cu inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu) cât şi de scopul acestui demers.
	Văzând modalitatea implicării acestui inculpat, perseverenţa de care la rândul său a dat dovadă, modalitatea concretă în care a acţionat, Tribunalul apreciază că şi în privinţa sa este îndeplinită condiţia pericolului social avută în vedere de teza ultimă a art. 148 lit. f C. pr. pen.
	În ceea ce priveşte pe inculpatul Stoian Alexandru, Tribunalul observă mai întâi faptul că implicarea sa în acest "proiect" ilicit a fost în mod cert relaţia sa apropiată cu inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu, dar nu în calitate de angajat, de subordonat, aşa cum încearcă să susţină, ci aceea de om de încredere, calitate în care s-a implicat activ, în modul arătat mai sus, şi în deplină cunoştinţă de cauză, susţinând activitatea infracţională a inculpatului Sorin Ovidiu Vîntu prin toate mijloacele ce i-au stat la îndemână.
	Pentru aceste motive, Tribunalul ajunge la o concluzie similară şi în privinţa sa, constatând întrunite condiţiile art. 148 lit. f C. pr. pen.
	Nu va avea în vedere în privinţa nici unuia dintre cei trei inculpaţi, împrejurarea că aceştia nu au încercat să părăsească teritoriul României, întrucât această împrejurare dovedeşte doar o conformare formală la condiţiile impuse de organele de urmărire penală şi are la bază şi un sentiment de impunitate faţă de normele penale represive, atitudine ce este reflectată de întregul lor comportament de la luarea acestei măsuri până la formularea prezentei propuneri de arestare.
	În privinţa inculpaţilor Stoian Alexandru şi Ţurcan Octavian, inexistenţa unor antecedente penale şi împrejurarea că au persoane în întreţinere nu prezintă relevanţă suficientă pentru a converti concluzia existenţei pericolului social concret, întrucât lipsa antecedentelor penale trebuie privită ca o condiţie firească pentru fiecare cetăţean neprezentând astfel vreun caracter excepţional, iar calitatea de întreţinător de familie este comună majoritatea persoanelor cu o vârstă apropiată celor doi, neprezentând astfel un caracter special. Dimpotrivă, tocmai această răspundere ar fi trebuit să fie suficientă pentru a-i opri de la implicarea în activităţi ilicite.
	Prin prisma celor mai sus arătate, se constată că măsura arestării preventive a inculpaţilor se impune pentru o mai bună desfăşurare a procesului penal, conform art.136 al.1 C. pr. pen.
Împotriva acestei încheieri au declarat recurs inculpaţii Vîntu Sorin Ovidiu, Ţurcan Octavian şi Stoian Alexandru, fără să expună motivele.
	Ulterior, recursurile au fost motivate în scris, fiind susţinute pe larg cu ocazia dezbaterilor, aşa cum rezultă din practicaua prezentei hotărâri.
	Astfel, în sinteză, încheierea a fost criticată pe motive de nelegalitate, invocându-se: necompetenţa materială a Tribunalului de a soluţia propunerea de arestare preventivă; nelegalitatea sesizării instanţei (datorată necompetenţei materiale a organului de urmărire penală consecinţă a nerespectării dispoziţiilor legale privind preluarea cauzei de către procurorul ierarhic superior, pentru nerespectarea dispoziţiilor legale referitoare la înlocuirea de către procuror a măsurii obligării de a nu părăsi ţara cu măsura reţinerii, pentru neaudierea inculpaţilor atât înainte de luarea măsurii reţinerii cât şi înainte de întocmirea propunerii de arestare preventivă, pentru nelegala respingere a cererilor privind ataşarea mandatelor de interceptare emise de Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie şi a CD-urilor despre care se face vorbire în documentele S.R.I., precum şi pentru respingerea cererii de ascultare a tuturor CD-urilor cu ocazia propunerii de arestare preventivă); nerespectarea art.6 C. pr. pen. şi art.6 din CEDO cu ocazia aducerii la cunoştinţă a învinuirii şi nerespectarea dispoziţiilor art.172 alin.1 C. pr. pen. cu ocazia audierii numitului Nicolae Popa, a efectuării percheziţiei domiciliare şi a luării măsurii preventive a reţinerii în ceea ce-l priveşte pe inculpatul Ţurcan Octavian, invocându-se nelegalitatea tuturor actelor ulterioare de urmărire penală, considerându-se că sunt lovite de nulitate.
	Sub aspectul netemeiniciei, se invocă nerespectarea dispoziţiilor art.136 C. pr. pen. în ceea ce priveşte scopul măsurii preventive; faptul că nu sunt îndeplinite prevederile art.143 C. pr. pen., susţinându-se că instanţa a depăşit limitele investirii reţinând o altă situaţie de fapt decât cea menţionată în actele procurorului, că probele avute în vedere de către instanţă au fost nelegal administrate: interceptările efectuate de către Serviciul Român de Informaţii până la data de 27.11.2009 au fost obţinute în baza a două mandate emise de Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie în afara cadrului legal al cauzei de faţă, înainte de începerea urmăririi penale şi chiar de sesizarea din oficiu a procurorului, interceptările efectuate după data de 14.12.2009 sunt nelegale întrucât tribunalul nu era competent să legalizeze interceptările, fiind sesizat de un procuror necompetent, în raport de infracţiunea pentru care inculpaţii sunt cercetaţi, fără să fie îndeplinite condiţiile prevăzute de art.911 alin.1 C. pr. pen., toate acestea determinând înlăturarea respectivelor probe de la soluţionarea cauzei; se mai arată că nu există indicii cu privire la săvârşirea infracţiunii de favorizare a infractorului: cât priveşte perioada până la 2.12.2009, este important de reţinut că la momentul emiterii mandatului de executare a pedepsei închisorii, Nicolae Popa era deja în Indonezia, iar cât priveşte perioada de după 2.12.2009, când s-a început urmărirea penală, trebuie reţinut că Nicolae Popa a fost arestat în Indonezia, iar demersurile efectuate ulterior de inculpaţi în scopul respingerii cererii de extrădare, sunt legale.
Recurenţii consideră că nu este îndeplinită nici condiţia prevăzută de art.148 lit.f Teza a II-a C. pr. pen., solicitând să se aibă în vedere hotărârile pronunţate de Curtea Europeană a Drepturilor Omului, prezumţia de nevinovăţie şi lipsa oricăror indicii privind existenţa pericolului pentru ordinea publică, ce trebuie dovedit şi nu prezumat. De asemenea, susţin că faptele pentru care Nicolae Popa a fost condamnat nu prezintă relevanţă, invocă limitele mici de pedeapsă prevăzute de art.264 C. pen., faptul că au fost supuşi unei măsuri restrictive de libertate o perioadă îndelungată şi solicită să se ţină cont de circumstanţe personale favorabile: situaţia familială, materială şi profesională deosebită şi lipsa antecedentelor penale, elemente pe care instanţa nu le-a avut în vedere şi cărora nu le-a dat eficienţă.
	În final, se solicită admiterea recursurilor, casarea încheierii şi în principal, trimiterea cauzei spre competentă soluţionare la Judecătoria Buftea, în subsidiar, respingerea propunerii de arestare fără luarea altei măsuri preventive sau, dacă se va aprecia necesar, luarea măsurii obligării de a nu părăsi ţara.
	Recurentul inculpat Ţurcan Octavian a solicitat şi Curtea a încuviinţat proba cu înscrisuri, după care a depus la dosar acte în circumstanţiere, copiile unor cereri şi plângeri adresate organelor de urmărire penală sau îndreptate împotriva actelor de urmărire penală, făcând precizarea că aceste acte nu au fost depuse la dosarul înaintat de Parchet.
	Recurenţii inculpaţi au exercitat dreptul la tăcere, precizând că nu înţeleg să dea declaraţii nici în faţa instanţei de recurs.
	Examinând actele şi lucrările dosarului în temeiul motivelor de recurs invocate dar şi din oficiu, conform art.1403 cu referire la art.3856 alin.3 C. pr. pen., Curtea apreciază că recursurile sunt fondate, pentru următoarele considerente:
	În ceea ce-l priveşte pe inculpatul Alexandru Stoian nu este îndeplinită condiţia prevăzută de art.143 C. pr. pen., iar în ceea ce-i priveşte pe ceilalţi doi inculpaţi, nu este îndeplinită condiţia prevăzută de art.148 lit.f Teza a II-a C. pr. pen.
	A). CRITICILE REFERITOARE LA NELEGALITATE nu pot fi admise, fie datorită netemeiniciei excepţiilor invocate, fie datorită limitelor procedurale impuse de soluţionarea recursului împotriva încheierii de arestare preventivă.
	I. Necompetenţa materială a tribunalului de a soluţiona propunerea de arestare preventivă.
	Conform art.35 alin.5 C. pr. pen.: „Tăinuirea, favorizarea infractorului şi nedenunţarea unor infracţiuni sunt de competenţa instanţei care judecă infracţiunea la care acestea se referă”.
	Este adevărat că această dispoziţie legală se regăseşte în secţiunea III - Competenţa în caz de indivizibilitate şi conexitate însă, prin interpretarea sistematică şi logică cu dispoziţiile art.25–29 C. pr. pen. - care reglementează competenţa după materie şi după calitatea persoanei, se ajunge la concluzia că dispoziţia cuprinsă în art.35 alin.5 nu este o normă specială în materie de conexitate, ci o normă generală de competenţă materială pentru soluţionarea cauzelor având drept obiect infracţiunile prev. de art.221, 262 şi 264 C. pen.
	Modul de redactare a textului de lege, fără indicarea niciunei distincţii, precum şi trimiterea care se face la instanţa competentă să soluţioneze infracţiunea la care se referă tăinuirea, nedenunţarea unor infracţiuni sau favorizarea infractorului, impun ca, indiferent de momentul soluţionării respectivelor cauze şi chiar independent de incidenţa situaţiilor de conexitate, competenţa de soluţionare să revină instanţei competente să judece infracţiunea la care celelalte trei infracţiuni se referă.
	În acest mod, deşi este prevăzută într-o secţiune specială, norma legală în discuţie stabileşte competenţa materială de judecare a celor trei infracţiuni, competenţă care, datorită naturii sale variabile (în funcţie de competenţa materială sau după calitatea persoanei) nu putea fi prevăzută în art.25-29 din Secţiunea I a Codului de procedură penală. În economia legii, ar fi însemnat ca de fiecare dată când se reglementa competenţa materială pentru o anumită instanţă, să fie înserat un aliniat care să prevadă că, dacă în legătură cu o infracţiune de competenţa respectivei instanţe se săvârşeşte o tăinuire, o infracţiune de favorizarea infractorului sau de nedenunţare, competenţa de judecată aparţine acelei instanţe. Voinţa legiuitorului a fost aceea ca în cazul acestor trei infracţiuni, competenţa materială să fie determinată de competenţa stabilită pentru infracţiunea premisă. De aceea, pentru ca repetiţia să nu devină supărătoare, legiuitorul a preferat să exprime această idee sintetic în cadrul art.35.
Un argument că art.35 alin.5 stabileşte competenţa materială în cazul acestor infracţiuni, indiferent dacă este vorba de cauze reunite sau nu, este şi acela că în cadrul aceluiaşi aliniat este reglementată şi competenţa după calitatea persoanelor în cazul acestor infracţiuni. Dacă textul de lege s-ar fi referit la competenţa de judecare a acestor infracţiuni doar când este vorba de cauze reunite, precizarea legată de competenţa după calitatea persoanei ar fi fost inutilă, întrucât aceasta este reglementată în art.35 alin.1, iar alin.5 nu introduce vreo derogare de la cele stipulate în alin.1.
Un alt argument este oferit de modalitatea în care sunt redactate art.34 şi art.35 C. pr. pen. Dacă plecăm de la premisa că în cazul art.35 alin.5, când se face trimitere la competenţa materială, trebuie să ne raportăm totdeauna la cauze reunite, ajungem la concluzia că alin.5 nu face altceva decât să repete dispoziţiile alin.1, menţionând expres cele trei infracţiuni, despre care nu pot exista dubii că ar reprezenta cazuri de conexitate, având în vedere dispoziţiile art.34 lit.c C. pr. pen.
	Un ultim argument este oferit de denumirea marginală a art.35 – „Competenţa în caz de indivizibilitate sau conexitate.” Conform art.32 C. pr. pen. „În caz de indivizibilitate sau de conexitate, judecata în primă instanţă, dacă are loc în acelaşi timp pentru toate faptele şi pentru toţi făptuitorii, se efectuează de aceeaşi instanţă.” Ca atare, nu în toate cazurile de conexitate şi indivizibilitate operează reunirea cauzelor, aspect confirmat şi de art.37 C. pr. pen., care indică situaţiile în care poate sau trebuie să opereze reunirea. Dacă am accepta teza conform căreia infracţiunea de favorizarea infractorului urmează competenţa infracţiunii premisă doar în cazul reunirii cauzelor, denumirea marginală a art.35 ar trebui să fie „Competenţa în caz de reunire a cauzelor”. Nu trebuie însă confundată conexitatea sau indivizibilitatea cu reunirea cauzelor. Pot exista cauze conexe şi în situaţia în care nu se ajunge la reunirea lor pentru că judecata a început la momente diferite.
Faţă de cele reţinute, se consideră că în cazul infracţiunilor de tăinuire, favorizarea infractorului sau nedenunţarea unor infracţiuni, competenţa materială şi cea după calitatea persoanei sunt reglementate de art.35 alin.5 C. pr. pen.
	În speţă, având în vedere că infracţiunea la care se referă favorizarea infractorului este dată în competenţa Tribunalului (acesta fiind şi instanţa care a soluţionat cauza privindu-l pe numitul Nicolae Popa), în mod legal tot Tribunalul a fost sesizat şi a soluţionat propunerea de arestare preventivă, cu respectarea normelor de competenţă.
	II. Necompetenţa materială a organului de urmărire penală datorată nelegalităţii preluării cauzei de către Parchetul  de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie. 
	Conform art.209 alin.4 C. pr. pen.: „Este competent să efectueze urmărirea penală şi să exercite supravegherea asupra activităţii de cercetare, procurorul de la parchetul corespunzător instanţei care, potrivit legii, judecă în primă instanţă cauza”.
	Aşa cum s-a arătat, competenţa de soluţionare a cauzei revine Tribunalului, motiv pentru care efectuarea urmăririi penale este dată în competenţa Parchetului de pe lângă această instanţă.
	În speţă, urmărirea penală a fost efectuată de către Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Secţia de Urmărire Penală şi Criminalistică, ca urmare a dispoziţiei dată de Procurorul General al României, de preluare a cauzei de la Parchetul de pe lângă Tribunalul Bucureşti.
	Posibilitatea preluării cauzei de către procurorul ierarhic superior este prevăzută de art.209 alin.41 C. pr. pen., care a fost supus examenului de neconstituţionalitate.
Prin Decizia nr.1058/2007, Curtea Constituţională a admis excepţia de neconstituţionalitate şi a constatat că „dispoziţiile lit. a, b, c şi d ale art.209 alin.41 din Codul de procedură penală sunt neconstituţionale”.
Conform art.147 din Constituţia României: „Dispoziţiile din legile şi ordonanţele în vigoare (…) constatate ca fiind neconstituţionale, îşi încetează efectele la 45 de zile de la publicarea deciziei Curţii Constituţionale, dacă, în acest interval, Parlamentul sau Guvernul, după caz, nu pun de acord prevederile neconstituţionale cu dispoziţiile Constituţiei”, iar în urma deciziei Curţii Constituţionale mai sus menţionate, legiuitorul nu a dispus în nici un mod modificarea normei legale declarată ca nefiind constituţională.
	În motivarea deciziei, Curtea Constituţională constată că „reglementarea de principiu a posibilităţii procurorilor din cadrul parchetelor ierarhic superioare de a prelua în vederea efectuării urmăririi penale cauze de competenţa parchetelor ierarhic inferioare, răspunde unor exigenţe ce vizează asigurarea unui cadru legislativ care să permită funcţionarea eficientă a activităţilor de urmărire penală şi dă expresie principiului controlului ierarhic potrivit căruia procurorii îşi desfăşoară activitatea. Aşa fiind, nu pot fi reţinute criticile autorului excepţiei, în opinia căruia reglementarea posibilităţii ca unii făptuitori să fie cercetaţi de alte organe judiciare, ierarhic superioare, ar aduce atingere înfăptuirii actului de justiţie”.
	În acelaşi timp, Curtea Constituţională constată că „restrângerea posibilităţii procurorilor din cadrul parchetelor ierarhic superioare de a prelua în vederea efectuării urmăririi penale cauze de competenţa parchetelor ierarhic inferioare, realizată prin dispoziţiile lit. a, b, c şi d ale art.209 alin. 41 C. pr. pen., încalcă în mod vădit prevederile art.132 alin.1 din Constituţie, (…) astfel încât în ceea ce priveşte aceste dispoziţii legale, excepţia de neconstituţionalitate urmează să fie admisă”.
	Faţă de cele expuse, rezultă că au fost declarate neconstituţionale numai dispoziţiile care reglementau condiţiile în care se poate dispune preluarea cauzei de către procurorul ierarhic superior, iar prin efectul deciziei Curţii Constituţionale, doar acestea au devenit inaplicabile, rămânând însă pe deplin în vigoare şi aplicabile dispoziţiile art.209 alin.41 C. pr. pen., potrivit cărora „Procurorii din cadrul parchetelor ierarhic superioare pot prelua în vederea efectuării urmăririi penale cauze de competenţa parchetelor ierarhic inferioare prin dispoziţia conducătorului parchetului ierarhic superior”.
	Se observă, în speţă, că preluarea s-a realizat cu respectarea tuturor acestor dispoziţii, fără să fie necesar acordul conducătorului parchetului ierarhic inferior sau îndeplinirea vreunei alte condiţii.
	Pe cale de consecinţă, preluarea cauzei de către Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie nu s-a făcut prin încălcarea unei norme de procedură, neputându-se constata nulitatea dispoziţiei de preluare şi nici necompetenţa organului de urmărire penală care să determine, prin succesiune, nelegalitatea sesizării instanţei cu propunerea de arestare preventivă.
	III. Necompetenţa materială a procurorului de a dispune înlocuirea măsurii preventive de a nu părăsi ţara cu măsura preventivă a reţinerii.
	Dispoziţiile art.139 C. pr. pen. - care reglementează înlocuirea sau revocarea măsurii preventive trebuie interpretate prin coroborare cu disp. art.136 alin.3-5 C. pr. pen. - care stabilesc competenţa de luare a măsurii preventive, dar şi cu dispoziţiile art.209 alin.1-3 C. pr. pen. - referitor la competenţa procurorului în faza urmăririi.
	Se constată, astfel, că potrivit art.136 alin.3 C. pr. pen., procurorul este competent să ia măsura reţinerii. Pe de altă pare, art.139 alin.32 C. pr. pen. (ce a fost invocat de apărare) se referă exclusiv la ipoteza în care măsura preventivă a fost luată de instanţă, situaţie diferită de cazul de faţă, când măsura a fost luată de către procuror. Sunt aşadar aplicabile dispoziţiile art.139 alin.31 C. pr. pen., potrivit cărora „Când măsura preventivă a fost luată în cursul urmăririi penale de procuror (…) dacă apreciază că informaţiile primite de la organul de cercetare penală justifică înlocuirea sau revocarea măsurii dispune aceasta ori, după caz, sesizează instanţa”.
	Textul de lege este clar, dând posibilitatea procurorului ca, în cazul în care a luat măsura preventivă, să o înlocuiască cu o altă măsură dată în competenţa sa, potrivit art.136 C. pr. pen.
	Sesizarea instanţei pentru înlocuirea măsurii preventive se dispune de către procuror numai dacă se solicită înlocuirea cu măsura arestării preventive, luarea acestei din urmă măsuri fiind dată conform art.136 alin.5 C. pr. pen., exclusiv în competenţa judecătorului.
	În plus, dispoziţiile art.139 C. pr. pen. nu limitează posibilităţile de înlocuire a unei măsuri preventive decât în situaţia măsurii arestării preventive care, potrivit art.139 alin.35 C. pr. pen., nu poate fi înlocuită decât cu una dintre măsurile prevăzute de art.136 alin.1 lit.b şi c C. pr. pen.
	Faţă de cele reţinute, se constată că procurorul nu era obligat să sesizeze instanţa de judecată pentru înlocuirea măsurii obligării de a nu părăsi ţara cu măsura arestării preventive, având posibilitatea de a dispune el însuşi înlocuirea cu măsura reţinerii iar ulterior, posibilitatea de a sesiza instanţa cu propunerea de luare a măsurii arestării preventive.
	În acest sens, dispoziţiile art.144 alin.4 C. pr. pen. prevăd că atunci când măsura reţinerii este luată de procuror şi dacă acesta consideră că este necesar a se lua măsura arestării preventive, procedează în termen de 10 ore de la luarea măsurii reţinerii, potrivit art.146 C. pr. pen., respectiv întocmeşte propunerea de arestare şi sesizează instanţa competentă.
	Trebuie precizat că, în opinia instanţei de recurs, legalitatea luării măsurii reţinerii nu influenţează legalitatea soluţionării propunerii de arestare preventivă. Însă, în cazul de faţă, examinarea legalităţii luării acestei măsuri a fost necesară datorită faptului că apărarea a invocat nelegalitatea sesizării instanţei, considerând că procurorul trebuia să formuleze cerere de înlocuire a măsurii obligării de a nu părăsi ţara, şi nu cerere de luare a măsurii arestării preventive.
	Situaţia este diferită în ceea ce priveşte temeinicia măsurii de înlocuire, instanţa de judecată nefiind abilitată să analizeze acest aspect, în condiţiile în care, în materia măsurilor preventive luate de procuror, legea prevede într-un singur caz posibilitatea atacării în faţa instanţei, fiind vorba despre art.1402 C. pr. pen. ce reglementează plângerea împotriva ordonanţei procurorului privind măsurile preventive ale obligării de a nu părăsi localitatea sau de a nu părăsi ţara. Drept urmare, aspectele invocate referitor la lipsa de netemeinicie a ordonanţei de înlocuire dată de procuror, nu pot  face obiectul prezentului recurs şi nu vor fi analizate de instanţă, aceste aspecte putând fi invocate doar pe calea unei plângeri întemeiate pe dispoziţiile art.278 C. pr. pen., adresată procurorului ierarhic superior.
	În final, mai trebuie precizat că cele două măsuri preventive luate de procuror nu coexistă ci, tocmai datorită înlocuirii măsurii obligării de a nu părăsi ţara cu măsura preventivă a reţinerii, efectele ordonanţei procurorului de luare a primei măsuri au încetat implicit la momentul emiterii ordonanţei de înlocuire, odată cu luarea măsurii reţinerii, fără să fie necesară revocarea sau constatarea expresă a încetării măsurii obligării de a nu părăsi ţara.	
	IV. Neaudierea inculpaţilor înainte de luarea măsurii reţinerii şi, ulterior, înainte de întocmirea propunerii de luare a măsurii arestării preventive.
	Este adevărat că atât art.143 alin.1 cât şi art.1491 alin.1 C. pr. pen. prevăd necesitatea audierii inculpatului înainte de reţinerea sa, respectiv înainte de întocmirea propunerii de arestare preventivă adresată instanţei de judecată.
În speţă, inculpaţii au fost audiaţi după punerea în mişcare a acţiunii penale, înainte de luarea măsurii reţinerii, fără să mai fie audiaţi încă o dată, după ce au fost reţinuţi şi înainte de formularea propunerii de arestare preventivă.
Legea nu prevede însă obligaţia procurorului de a înştiinţa inculpaţii cu privire la întocmirea propunerii de arestare şi nu există dovezi că la momentul la care li s-a comunicat, totuşi, că urmează să fie prezentaţi instanţei cu propunerea de arestare, apărătorii celor trei inculpaţi au invocat necesitatea audierii acestora. De asemenea, cu ocazia audierii înainte de luarea măsurii reţinerii, inculpaţii au invocat dreptul la tăcere, precizând că nu înţeleg să facă nicio declaraţie.
	Nerespectarea dispoziţiilor art.1491 alin.1, coroborat cu art.143 C. pr. pen. şi art.144 alin.4 C. pr. pen. atrage sancţiunea nulităţii relative în condiţiile art.197 alin.1 şi 4 C. pr. pen., fără ca în speţă să se fi invocat sau să se poată constata din oficiu existenţa vreunei vătămări ce nu ar putea fi înlăturată, întrucât cei trei recurenţi au fost prezentaţi în faţa judecătorului imediat după luarea măsurii reţinerii, unde li s-a oferit posibilitatea audierii, iar apărătorii acestora au avut ocazia de a invoca toate aspectele pe care le-au considerat necesare pentru susţinerea intereselor inculpaţilor. Orice aspect pe care inculpaţii ar fi dorit să îl relateze procurorului cu ocazia celei de-a doua audieri, puteau să-l expună atât în faţa judecătorului cât şi în faţa instanţei de recurs, însă, în ambele situaţii, aceştia au invocat dreptul la tăcere.
	Pe cale de consecinţă, nu se poate constata existenţa vreunei nulităţi dedusă din nerespectarea art.1491 C. pr. pen., care să influenţeze valabilitatea sesizării instanţei cu propunerea de arestare.	
	V. Nelegala respingere a cererilor de ataşare a mandatelor de interceptare emise de Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie şi a CD-urilor despre care se face vorbire în documentele S.R.I., ca şi a cererilor de ascultare a acestor înregistrări şi a înregistrărilor efectuate pe baza autorizaţiilor emise de Tribunalul Bucureşti după data de 4.12.2009.
	Procedura prevăzută de art.1491 C. pr. pen. este urgentă, judecătorul urmând să stabilească în cel mai scurt timp dacă se impune sau nu arestarea, aşa încât soluţionarea propunerii de arestare preventivă se face, de regulă, pe baza materialului probator înaintat de către Parchet.
	Conform art.1491 alin.2 şi 3 C. pr. pen., dosarul se înaintează instanţei competente şi se fixează termen de soluţionare a propunerii înainte de expirarea duratei reţinerii. În plus, conform art.1491 cu referire la art.150 C. pr. pen., legea prevede obligativitatea audierii inculpatului fără să facă referire la administrarea altor probe. Desigur, conform art.6 din CEDO, pentru asigurarea dreptului la un proces echitabil, judecătorul poate încuviinţa administrarea oricăror alte probe, însă admiterea acestora este condiţionată de caracterul de urgenţă al soluţionării propunerii de arestare.
	Din aceste motive, nu poate fi admisă administrarea unor probe care, prin natura lor, ar prelungi o atare procedură.
	Este şi cazul cererilor de ataşare a mandatelor de interceptare emise de Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie şi a CD-urilor, precum şi de ascultare a tuturor înregistrărilor. Pe de o parte, se constată că în dosarul înaintat de Parchet au fost depuse documentele întocmite conform Legii nr.51/1991 cu privire la care s-a dispus declasificarea, fără ca printre aceste documente să se regăsească cele două mandate emise de instanţa supremă, iar o eventuală procedură de desecretizare este de durată. Pe de altă parte, cât priveşte ascultarea înregistrărilor interceptate, Curtea apreciază că aceasta nu este necesară, câtă vreme la dosar au fost ataşate procesele-verbale de redare în scris a înregistrărilor, acestea urmând a fi însă supuse examenului de conformitate cu procedura de certificare prevăzută de lege.
	Faţă de cele reţinute, observând şi că respingerea cererilor a fost motivată de către Tribunal, nu se poate constata nelegalitatea acestei măsuri, impunându-se şi precizarea că respectivele cereri nu au fost reiterate în faţa instanţei de recurs.
	VI. Legalitatea interceptărilor şi înregistrărilor efectuate în cauză.
	a) Referitor la cele efectuate până la data de 2.12.2009, în temeiul Legii nr.51/1991:
	Instanţa de recurs apreciază că legalitatea acestor interceptări nu poate fi analizată la acest moment procesual, întrucât respectarea dispoziţiilor legale invocate de recurenţi (referitor la persoana pe numele căreia, respectiv infracţiunile în legătură cu care a fost emisă autorizaţia de interceptare) nu poate fi verificată în lipsa mandatelor emise de Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie.
Pe de altă parte, o asemenea analiză este înlăturată de limitele sesizării instanţei de recurs, care este investită cu analiza legalităţii şi temeiniciei încheierii prin care s-a dispus arestarea preventivă şi nu cu soluţionarea fondului cauzei.
Chiar şi în atare situaţie, fără a se pronunţa asupra legalităţii acestor mijloace de probă, fiind obligată să analizeze existenţa indiciilor temeinice din perspectiva art.143 C. pr. pen., constatând că Parchetul îşi fundamentează propunerea de arestare şi pe documentele înaintate de S.R.I. referitor la interceptările efectuate până la data de 2.12.2009, Curtea este îndrituită să examineze aparenţa de legalitate a acestor înscrisuri, în funcţie de criteriile formale de întocmire a actelor oficiale.
	Sub acest aspect, se constată că la fila 2 şi 6 din volumul I al dosarului înaintat de Parchet se regăsesc: adresa S.R.I. din 7.09.2010 în care se face menţiune cu privire la documentele declasificate cu relevanţă în soluţionarea dosarului nr.1563/P/2009, precum şi adresa iniţială de sesizare emisă de S.R.I. la 26.11.2009 către Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, purtând menţiunea „strict secret” şi care ulterior, urmare a solicitării Parchetului, a fost declasificată fiind reînregistrată la Parchet în data de 7.09.2010 cu menţiunea „nesecret”.
La filele 3-5 din volumul I al dosarului de urmărire penală se regăseşte adresa S.R.I. în care se rezumă conţinutul interceptărilor, această adresă nefiind însă semnată.
	De asemenea, la filele 13-29 din acelaşi volum este ataşat un proces-verbal în cuprinsul căruia se menţionează că a fost întocmit de procurorul de caz în dosarul de urmărire penală nr.1563/P/2009, la data de 2.12.2009, în temeiul art.90, 91 C. pr. pen., într-un singur exemplar şi că are ca obiect examinarea actelor şi notelor de constatare comunicate de S.R.I. Cu toate că atât în cuprinsul său, cât şi la sfârşitul fiecărei pagini şi la sfârşitul procesului-verbal se face menţiunea referitoare la numele şi calitatea persoanei care l-a întocmit, procesul-verbal nu este semnat pe niciuna din aceste pagini şi nici la sfârşit şi nu poartă nici un alt semn de autenticitate.
	În continuare, la filele 30-79 din volumul I sunt ataşate acte de constatare şi note de redare a convorbitorilor telefonice interceptate, documente întocmite de Serviciul Român de Informaţii. Dintre acestea, cele depuse la filele 31-67 sunt acte de constatare semnate, însoţite de note nesemnate dar despre care se face vorbire în cuprinsul actelor de constatare, aceste documente având un antet, număr de înregistrare, menţiunea declasificării şi ştampila S.R.I., precum şi ştampila şi dovada de înregistrare la Parchet.
	Spre deosebire de acestea, actele de constatare şi notele privind înregistrările convorbirilor purtate de Sorin Ovidiu Vîntu şi Popa Virgil în perioada 1-2.12.2009 (depuse la filele 68-79) nu poartă nicio semnătură sau ştampilă a instituţiei care le-a întocmit, lipsind de asemenea şi dovada de înregistrare la Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie.
Drept urmare, în raport de lipsa de autenticitate a înscrisurilor depuse la filele 3-5, 13-29 şi 68-79, constatând că acestea nu au nici valoarea unor copii certificate de procuror în conformitate cu dispoziţiile art.205 alin.3 C. pr. pen., Curtea nu le va avea în vedere la soluţionarea cauzei.
	b) Referitor la cele efectuate după data de 4.12.2009, în temeiul autorizaţiilor emise de Tribunalul Bucureşti:
	Pentru motivele expuse la pct. A.I şi A.II., se constată că Tribunalul era competent să soluţioneze cererile formulate de Parchet, de autorizare a interceptării convorbirii telefonice, a activităţilor şi convorbirilor din mediul ambiental, fiind legal sesizat în acest sens de către Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, care preluase cauza de la Parchetul de pe lângă Tribunalul Bucureşti.
	În plus, aşa cum rezultă din documentele depuse la filele 90 şi urm. din  volumul III al dosarului de urmărire penală, înregistrările au fost redate în scris în procesele-verbale ce au fost certificate de către procuror, în concordanţă cu dispoziţiile art.913 C. pr. pen., neexistând motive ca aceste probe să fie înlăturate.
VII. Nerespectarea art.6 C. pr. pen. şi art.6 din CEDO, respectiv nerespectarea dispoziţiilor art.172 alin.1 C. pr. pen. în ceea ce-l priveşte pe inculpatul Ţurcan Octavian.
Nefiind investită cu judecarea fondului cauzei, instanţa de recurs nu poate analiza decât legalitatea acelor acte procesuale sau procedurale care influenţează în mod direct soluţionarea propunerii de arestare preventivă.
În raport de limitele sesizării, Curtea va analiza doar critica privind faptul că învinuirea nu i-a fost adusă la cunoştinţă de procuror în mod detaliat şi nu i-au fost prezentate probele ce susţin incriminarea. 
Aşa cum rezultă din rezoluţia de începere a urmăririi penale, fapta reţinută în sarcina inculpatului Ţurcanu Octavian este descrisă în elementele sale esenţiale, prin indicarea acţiunilor imputate inculpatului, a datei şi a împrejurărilor în care au fost comise.
Potrivit art.6 alin.3 cu referire la art.228 şi 235 C. pr. pen., organul de urmărire penală nu are obligaţia de a prezenta probele în acuzare, iar dispoziţiile ce reglementează aducerea la cunoştinţă a învinuirii au fost respectate. Ulterior, cu ocazia soluţionării propunerii de arestare preventivă, inculpatul a avut posibilitatea să ia cunoştinţă de materialul probator înaintat de Parchet.
	Faţă de cele reţinute, nu se poate constata că dreptul la apărare şi la un proces echitabil au fost încălcate.
În ceea ce priveşte neîncunoştiinţarea apărătorului ales despre audierea în Indonezia a numitului Nicolae Popa şi efectuarea percheziţiei domiciliare, la aceeaşi dată cu reţinerea inculpatului şi punerea în mişcare a acţiunii penale (invocându-se nelegalitatea tuturor actelor ulterioare de urmărire penală, considerându-se că sunt lovite de nulitate), Curtea constată că declaraţia lui Nicolae Popa şi procesul verbal de percheziţie domiciliară nu oferă elemente relevante pentru soluţionarea propunerii de arestare preventivă, aşa încât, datorită limitelor impuse de verificarea legalităţii şi temeiniciei încheierii de arestare preventivă, instanţa de recurs nu este ţinută să examineze legalitatea acestor mijloace de probă.
	B). CÂT PRIVEŞTE CRITICILE REFERITOARE LA NETEMEINICIE:
	I. Faptele pentru care inculpaţii sunt cercetaţi şi existenţa indiciilor temeinice în sensul că aceştia au săvârşit fapte prevăzute de legea penală.
	Conform art.148 alin.1 C. pr. pen., măsura arestării preventive a inculpatului poate fi luată dacă sunt întrunite condiţiile prevăzute în art.143 şi există vreunul dintre cazurile prevăzute de art.148 lit.a-f C. pr. pen. Potrivit art.143 alin.1 C. pr. pen., măsura reţinerii poate fi luată dacă sunt probe sau indicii temeinice că inculpatul a săvârşit o faptă prevăzută de legea penală.
	Prin coroborarea acestor dispoziţii cu prevederile art.228 - ce reglementează începerea urmăririi penale şi cu cele ale art.235 C. pr. pen. - ce reglementează punerea în mişcare a acţiunii penale, rezultă că verificarea existenţei indiciilor temeinice se raportează la fapta pentru care inculpaţii sunt cercetaţi, astfel cum a fost redată în actele procesuale de începere a urmăririi penale, respectiv de punere în mişcare a acţiunii penale.
	Această precizare este necesară întrucât în cauza de faţă se face vorbire despre o activitate infracţională desfăşurată în două perioade distincte: pe de o parte, în perioada octombrie – decembrie 2009 (până în data de 2.12.2009 când s-a dispus începerea urmăririi penale), pe de altă parte, după data de 2.12.2009.
	În mod evident, aşa cum rezultă din rezoluţia de începere a urmăririi penale, procesele-verbale de aducere la cunoştinţă a învinuirii, ordonanţa de punere în mişcare a acţiunii penale, ordonanţele de luare şi prelungire a măsurii obligării de a nu părăsi ţara, dar şi din referatul cu propunere de arestare preventivă, cei trei inculpaţi sunt cercetaţi în cauza de faţă pentru faptele din perioada octombrie – 2 decembrie 2009.
	 Faptele ulterioare acestei date nu fac obiectul cercetării şi au o existenţă juridică distinctă de cele pentru care inculpaţii sunt învinuiţi în dosarul penal de faţă, fără să se fi făcut dovada că sunt puşi sub acuzare pentru respectivele fapte, în dosarul de faţă sau într-un alt dosar. Acesta ar putea fi şi motivul pentru care propunerea de arestare preventivă nu s-a întemeiat pe dispoziţiile art.148 lit.d C. pr. pen. (care prevede ca şi caz de arestare săvârşirea, cu intenţie, a unei noi infracţiuni), ci pe dispoziţiile art.148 lit.f C. pr. pen.
	Relevanţa faptelor ulterioare datei de 2.12.2009, expuse pe larg în ordonanţa de punere în mişcare a acţiunii penale şi în referatul cu propunere de arestare preventivă, este numai aceea de a justifica îndeplinirea condiţiei prevăzută de art.148 lit.f teza a II-a C. pr. pen., respectiv a existenţei pericolului pentru ordinea publică.
	Cu toate acestea, cu ocazia soluţionării propunerii de arestare preventivă, s-a făcut confuzie între cele două perioade, judecătorul reţinând, în mod greşit, că inculpaţii sunt cercetaţi pentru faptele comise în perioada octombrie 2009 – septembrie 2010, perioadă indicată şi în cuprinsul mandatelor de arestare preventivă.
	Examinarea propunerii de arestare s-a făcut pornind de la această confuzie, instanţa depăşind limitele sesizării în ceea ce priveşte situaţia de fapt avută în vedere de către Parchet, eroarea cu privire la faptele ce fac obiectul cercetării penale influenţând analiza temeiniciei propunerii de arestare. Mai mult, deşi la dosar nu există probe în acest sens, în încheierea recurată s-a reţinut că activitatea infracţională a continuat până în prezent.
	Drept urmare, procedând la o nouă analiză, pornind de la învinuirea ce li se aduce inculpaţilor, precizând încă odată că aceştia sunt cercetaţi pentru faptele din perioada octombrie 2009 – 2.12.2009, având în vedere şi înscrisurile evidenţiate la punctul A.VI., ce nu pot fi luate în considerare la soluţionarea cauzei, Curtea apreciază că sunt îndeplinite condiţiile prevăzute de art.143 cu referire la art.681 C. pr. pen., dar numai în ceea ce-i priveşte pe inculpaţii Sorin Ovidiu Vîntu şi Ţurcan Octavian.
	Astfel, indiciile ce rezultă din interceptarea convorbirilor telefonice şi a activităţilor şi convorbirilor din mediul ambiental, efectuate până la data de 2.12.2009, se coroborează cu procesul-verbal de percheziţie corporală a învinuitului Popa Virgil întocmit în data de 3.12.2009, precum şi cu declaraţiile martorilor Nipomici Ghenadie şi Căciulă Anca, cu procesele verbale de redare a convorbirilor purtate de inculpaţii Vîntu Sorin Ovidiu, Ţurcan Octavian şi Stoian Alexandru interceptate în baza autorizaţiilor emise de Tribunalul Bucureşti după data de 4.12.2009, dar şi cu relaţiile obţinute din Cipru pe calea comisiei rogatorii, conturându-se o presupunere rezonabilă cu privire la săvârşirea, în perioada octombrie – decembrie 2009, a faptelor pentru care cei doi inculpaţi sunt cercetaţi.
Interceptările efectuate conform Legii nr.51/1991 sunt avute în vedere la evaluarea indiciilor temeinice privind comiterea faptelor deoarece înregistrările au fost redate în scris, în documente declasificate ce au fost ataşate la dosar şi nu constituie singurele probe pe care instanţa îşi fundamentează soluţia, iar cu ocazia judecării recursului, deşi a invocat dreptul la tăcere, inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu a declarat în ultimul cuvânt că „toate transcrierile din acest dosar sunt reale”, recunoscând, în ceea ce-l priveşte, realitatea convorbirilor interceptate.
Urmează, aşa cum s-a arătat, ca legalitatea acestor interceptări să fie analizată, în situaţia trimiterii în judecată, de instanţele investite cu soluţionarea fondului, pe baza tuturor informaţiilor necesare în acest sens şi pe care, la acest moment, instanţa de recurs nu le are la dispoziţie.
	Revenind la cea de-a doua condiţie prevăzută de art.143 C. pr. pen., fără a face o analiză pe fond a întrunirii elementelor constitutive ale infracţiunii, instanţa de recurs constată că există indicii că faptele reţinute în sarcina celor doi inculpaţi, astfel cum au fost dovedite prin mijloacele de probă existente la dosarul de urmărire penală până în prezent, corespund normei de incriminare prevăzute de art.264 C. pen. ce reglementează infracţiunea de favorizare a infractorului.
	Situaţia este diferită în ceea ce-l priveşte pe inculpatul Stoian Alexandru.
	Dacă în ceea ce-i priveşte pe ceilalţi doi inculpaţi, în actele procesuale întocmite de procuror situaţia de fapt este descrisă prin indicarea unor elemente concrete, pentru inculpatul Stoian Alexandru, atât în rezoluţia de începere a urmăririi penale cât şi în procesul-verbal de aducere la cunoştinţă a învinuirii, se indică generic că inculpaţii Sorin Ovidiu Vîntu şi Ţurcan Octavian l-au sprijinit pe Nicolae Popa prin efectuarea unui transfer bancar şi prin înmânarea către fratele acestuia (Popa Virgil) a unei sume de bani, aceste fapte fiind comise cu ajutorul inculpatului Stoian Alexandru.
	Inculpatul Stoian este cercetat pentru săvârşirea infracţiunii de complicitate la favorizarea infractorului prev. de art.26 raportat la art.264 C. pen., fără să se indice însă, în concret, în ce anume constă sprijinul pe care acesta l-a acordat celorlalţi doi inculpaţi, fără să se ofere nici un element de natură a identifica şi individualiza faptele (data, locul, împrejurările, modalitatea de comitere).	
	Mai trebuie precizat că referitor la implicarea inculpatului Stoian Alexandru în activitatea infracţională anterioară datei de 2.12.2009, în ordonanţa de punere în mişcare a acţiunii penale, în referatul cu propunere de arestare preventivă şi în încheierea recurată nu există nici măcar o referire la acest inculpat, implicarea sa fiind menţionată exclusiv cu referire la activitatea ulterioară datei de 2.12.2009, ce nu face însă obiectul cercetării penale în cauza de faţă.
	Cu ocazia dezbaterilor, procurorul de şedinţă a făcut referire la implicarea inculpatului Stoian Alexandru în sensul că în data de 11.11.2009  l-a sprijinit pe inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu să-i ofere numitului Popa Virgil plicul cu suma de 20.000 euro.
	În primul rând, trebuie precizat că această susţinere nu poate suplini lacunele actelor procesuale întocmite în cursul urmăririi penale (rezoluţia de începere a urmăririi penale, ordonanţa de punere în mişcare a acţiunii penale, propunerea de arestare preventivă), respectarea garanţiilor procesuale urmând a fi verificată numai prin raportare la actele şi lucrările dosarului.
	În al doilea rând, susţinerea nu este confirmată de materialul probator, întrucât nu există nici măcar indicii în sensul că inculpatul a comis o asemenea faptă. Potrivit redării în scris a convorbirii telefonice purtate de Sorin Ovidiu Vîntu şi Popa Virgil în data de 11.11.2009 ora 14.22, primul se adresează celui de-al doilea spunându-i că ofiţerul de serviciu din str. Paris îi va da plicul la ora 19.00, iar conform procesului-verbal de supraveghere operativă de interceptare şi redare de imagini, la adresa de mai sus, o persoană de sex masculin a deschis poarta numitului Popa Virgil, acesta a intrat în curte şi a ieşit după foarte scurt timp.
	Inculpatul Stoian este angajat ca şofer şi nu ca ofiţer de serviciu sau portar, iar persoana care i-a deschis poarta lui Popa Virgil nu a fost identificată şi nu apare în fotografiile ataşate la dosar. Nici Sorin Ovidiu Vîntu, nici învinuitul Popa Virgil nu l-au indicat pe inculpatul Stoian Alexandru ca fiind implicat în transmiterea respectivului plic şi nimic din ceea ce rezultă din probele existente la dosar nu îl indică pe acesta ca participant la comiterea faptei.
	Drept urmare, se constată că, raportat la faptele pentru care este cercetat şi în legătură cu care se solicită arestarea, nu există indiciile temeinice prevăzute de art.143 cu referire la art.681 C. pr. pen., aşa încât nu este îndeplinită una din condiţiile cumulative prevăzute de lege pentru arestarea preventivă.
	În lipsa îndeplinirii acestei cerinţe, analiza condiţiei prevăzută de art.148 lit.f C. pr. pen. este inutilă în ce-l priveşte pe inculpatul Stoian Alexandru.
	Pe cale de consecinţă, în temeiul art.38515 pct.2 lit.d C. pr. pen., Curtea va admite recursul declarat de inculpatul Stoian, va casa încheierea de şedinţă şi în temeiul art.1403 alin.7 C. pr. pen., va dispune referitor la acest inculpat revocarea măsurii arestării preventive şi punerea de îndată în libertate.
	II. Existenţa pericolului pentru ordinea publică în ceea ce-i priveşte pe inculpaţii Sorin Ovidiu Vîntu şi Ţurcan Octavian.
	În opinie majoritară, instanţa de recurs consideră că nu este îndeplinită condiţia prevăzută de art.148 lit.f Teza a II-a C. pr. pen.
Deşi este urmarea unei aprecieri subiective, evaluarea acestui pericol se bazează pe criterii obiective, chiar dacă acestea nu sunt strict cuantificabile. În aplicarea art.5 din CEDO, dispoziţiile art.136 alin.8 C. pr. pen. stabilesc cu titlu de generalitate criteriile de alegere a măsurii preventive, acestea constituind, implicit, şi criterii de apreciere a pericolului pentru ordinea publică.
Astfel, conform art.136 alin.8 C. pr. pen.: „Alegerea măsurii ce urmează a fi luată se face ţinându-se seama de scopul acesteia, gradul de pericol social al infracţiunii, de sănătatea, vârsta, antecedentele şi alte situaţii privind persoana faţă de care se ia măsura”.
	În acord cu motivarea parchetului şi opinia exprimată în încheierea recurată, instanţa de recurs consideră că faptele reţinute în sarcina inculpaţilor Sorin Ovidiu Vîntu şi Ţurcan Octavian sunt grave. Deşi încadrabile din punct de vedere juridic într-o infracţiune al cărui maxim de pedeapsă este de 7 ani închisoare (fiind deci caracterizată printr-un pericol social generic moderat), în concret, acţiunile celor doi inculpaţi evidenţiază o periculozitate sporită, fiind vorba despre sprijinirea materială a unei persoane dată în urmărire internaţională, condamnată la 15 ani închisoare într-un caz cu o rezonanţă socială deosebită, fiind de notorietate că respectiva persoană s-a sustras şi cercetării judecătoreşti.
	În plus, din actele şi lucrările dosarului reiese determinarea inculpaţilor în sensul sprijinirii lui Nicolae Popa, prin continuarea demersurilor şi după momentul la care s-a început urmărirea penală şi inculpaţii au luat cunoştinţă că sunt cercetaţi pentru infracţiunea de favorizare a infractorului.
Aşa cum rezultă din art.136 alin.8 C. pr. pen., gravitatea faptelor nu este însă unicul criteriu de apreciere a necesităţii arestării preventive, această idee regăsindu-se şi în jurisprudenţa Curţii Europene a Drepturilor Omului, care a stabilit că instanţele interne trebuie să respecte prezumţia de nevinovăţie atunci când analizează necesitatea arestării preventive a unui acuzat şi că menţinerea în detenţie nu poate fi folosită pentru a anticipa aplicarea unei pedepse privative de libertate, sprijinindu-se în mod esenţial şi abstract pe gravitatea faptelor comise (Patsouria contra Georgiei şi Letellier contra Franţei).
Orice menţinere în arest preventiv a unui acuzat, chiar şi pentru o scurtă durată, trebuie justificată în mod convingător de către autorităţi (Chichkov împotriva Bulgariei şi Musuc împotriva Moldovei).
În concordanţă cu această jurisprudenţă şi cu art.5 parag. 3 din CEDO, dispoziţiile art.148 lit.f din Codul de procedură penală român prevăd ca şi motiv de arestare preventivă situaţia în care „inculpatul a săvârşit o infracţiune pentru care legea prevede pedeapsa detenţiunii pe viaţă sau pedeapsa închisorii mai mare de 4 ani şi există probe că lăsarea sa în libertate prezintă un pericol concret pentru ordinea publică”.
În mod evident, pericolul pentru ordinea publică trebuie să fie actual, adică să impună cu necesitate privarea imediată de libertate a unei persoane.
Aşa cum rezultă din probele administrate în cauză, după începerea urmăririi penale, demersurile de sprijinire a lui Nicolae Popa nu pot fi reţinute decât în perioada decembrie 2009 – februarie 2010 (în ceea ce-l priveşte pe inculpatul Ţurcan), respectiv decembrie 2009 – martie 2010 (în ceea ce-l priveşte pe inculpatul Vîntu), fără ca ulterior să se dovedească săvârşirea unor asemenea acţiuni. Cu toate acestea, în cuprinsul încheierii recurate şi al mandatelor de arestare preventivă emise de prima instanţă se reţine că activitatea infracţională a fost desfăşurată până în luna septembrie 2010.
	Se poate observa că perioada decembrie 2009 – martie 2010 coincide cu cea în care Tribunalul Bucureşti a autorizat interceptarea şi înregistrarea convorbirilor telefonice, a activităţilor şi convorbirilor din mediul ambiental pentru cei doi inculpaţi şi că după data de 1.04.2010, nu se mai putea obţine autorizarea unor asemenea activităţi, deoarece conform art.911 alin.5 C. pr. pen. „Durata totală a interceptărilor şi înregistrărilor autorizate, cu privire la aceeaşi persoană şi aceeaşi faptă, nu poate depăşi 120 zile”.
	A afirma că inculpaţii au continuat şi după data de 1.04.2010 acţiunile de sprijinire ale numitului Nicolae Popa, constituie o simplă supoziţie, care nu este susţinută de materialul probator. Imposibilitatea obţinerii, după această dată, a autorizării de interceptare nu dispensează organul de urmărire penală de obligaţia de a dovedi comportamentul ulterior al inculpaţilor.
	Dimpotrivă, probele care vizează perioada ulterioară datei de 1.04.2010 nu susţin o asemenea presupunere. Astfel, cu toate că relaţiile obţinute pe calea comisiei rogatorii din Cipru cu privire la situaţia conturilor deschise pe numele inculpaţilor Vântu şi Ţurcan sau cu privire la care aceştia aveau drept de semnătură, privesc şi această perioadă (mai precis, perioada 1.01.2006 - 30.06.2010), nu au fost evidenţiate alte operaţiuni bancare de tipul celei efectuate în data de 9.11.2009, când s-a transferat în contul unei societăţi din Indonezia suma de 50.000 euro.
	Referitor la importanţa acestei comisii rogatorii în contextul soluţionării propunerii de arestare preventivă, trebuie făcute următoarele precizări:
	Prin intermediul comisiei rogatorii s-a obţinut audierea unui funcţionar bancar de la o bancă din Cipru şi documente de la această bancă referitoare la conturile deschise pe numele inculpaţilor Sorin Ovidiu Vîntu şi Ţurcan Octavian, precum şi informaţii referitoare la evoluţia mişcării acestor conturi, confirmându-se efectuarea în data de 9.11.2009 a unui transfer bancar pentru suma de 50.000 euro din contul deţinut de Comac Limited PP la Banca Marfin Popular Bank Public Co. Ltd., în contul deţinut de PT Caascorm International Trading, la o bancă din Indonezia (Bank Central Asia – Sucursala Kuta, Bali, Indonezia).
	Aceste informaţii nu au conturat o altă situaţie decât cea cunoscută la momentul începerii urmăririi penale şi luării măsurii de a nu părăsi ţara faţă de inculpaţii Vântu şi Ţurcan, nici din punct de vedere al modului de comitere al faptelor şi, cu atât mai puţin, referitor la periculozitatea inculpaţilor.
	Se observă, mai întâi, că aceste informaţii vizează exclusiv temeinicia acuzaţiilor - interesând deci din perspectiva condiţiilor prev. art.143 C. pr. pen. şi nu pericolul pe care inculpaţii l-ar prezenta pentru ordinea publică - din perspectiva art.148 lit.f C. pr. pen.
	În al doilea rând, deşi absolut necesare pentru justa soluţionare a cauzei (în aceeaşi măsură ca şi informaţiile solicitate pe calea comisiei rogatorii din Indonezia, prin care trebuie să se clarifice situaţia contului în care au fost transferaţi cei 50000 euro şi legătura lui Nicolae Popa cu acest cont, informaţii care nu au fost încă transmise), probele obţinute pe calea comisiei rogatorii efectuate în Cipru nu oferă elemente cu caracter de noutate, ci confirmă o situaţie deja cunoscută şi evidenţiată încă de la data începerii urmăririi penale.
	Pe cale de consecinţă, comisia rogatorie efectuată în Cipru este lipsită de relevanţă din perspectiva conturării pericolului pe care inculpaţii l-ar prezenta, la acest moment, pentru ordinea publică.
	Confirmarea, chiar prin înscrisuri provenite de la unitatea bancară, a indiciilor temeinice existente de la declanşarea procesului penal, fără alte elemente care să caracterizeze conduita sau personalitatea inculpaţilor, nu poate suplini lipsa oricăror alte justificări referitoare la existenţa pericolului pentru ordinea publică.
Acest pericol a existat în perioada decembrie 2009 – martie 2010, dar nu mai este actual, întrucât s-a diminuat în cele 6 luni care au trecut de la ultimele demersuri ale inculpaţilor pentru sprijinirea condamnatului Nicolae Popa.
Cu toate acestea, la acel moment nu s-a formulat propunere de arestare preventivă. Eventuala susţinere a lipsei de temeinicie a indiciilor privind comiterea faptelor, în absenţa relaţiilor ce au fost obţinute ulterior pe calea comisiei rogatorii, nu poate fi reţinută, deoarece organul de urmărire penală a considerat că asemenea indicii au existat imediat după începerea urmăririi penale, când s-a luat măsura preventivă a obligării de a nu părăsi ţara. Condiţia existenţei indiciilor temeinice este comună pentru această măsură şi pentru măsura arestării preventive, atât dispoziţiile art.1451 cât şi cele ale art.148 alin.1 C. pr. pen. făcând trimitere la dispoziţiile art.143 C. pr. pen. Rezultă, aşadar, că indiciile care justifică luarea şi prelungirea măsurii obligării de a nu părăsi ţara sunt suficiente pentru a fundamenta, din perspectiva art.143 C. pr. pen., propunerea de arestare preventivă.
	Se poate considera că, în opinia organului de urmărire penală, acest pericol nu a existat nici măcar în perioada decembrie 2009 – martie 2010 căci, deşi prin ordonanţa din 16.12.2009 de luare a măsurii obligării de a nu părăsi ţara, inculpatului Sorin Ovidiu Vîntu i s-a interzis să ia legătura cu numiţii Nicolae Popa, Virgil Popa şi Ţurcan Octavian, ulterior, începând cu ordonanţa din 12.01.2010 şi în ciuda dovezilor referitoare la continuarea demersurilor de sprijinire a lui Nicolae Popa, această interdicţie nu a mai fost menţinută.
Mai trebuie precizat că, astfel cum au fost stabilite, obligaţiile impuse prin ordonanţele de luare şi menţinere a măsurii obligării de a nu părăsi ţara nu au fost încălcate de nici unul dintre inculpaţi, motiv pentru care nu s-a solicitat arestarea în temeiul art.148 lit.a1 C. pr. pen.
	Dacă în perioada decembrie 2009 – martie 2010 s-a considerat că inculpaţii nu prezintă pericol pentru ordinea publică, cu atât mai puţin în prezent, după o perioadă îndelungată de timp în care nu s-au evidenţiat alte acte de sprijinire a condamnatului Nicolae Popa, existenţa unui atare pericol nu mai poate fi susţinută.
Nu există motive rezonabile şi suficiente pentru a considera că lăsaţi în libertate, inculpaţii vor comite alte fapte prevăzute de legea penală.
Previziunea asupra atitudinii viitoare a inculpaţilor trebuie circumscrisă unor repere obiective, căci, altfel, se ajunge la o concluzie arbitrară, prin înfrângerea principiilor de bază ale sistemului de justiţie. Contrar prezumţiei de nevinovăţie şi principiului stabilirii faptelor pe bază de probe, orice persoană suspectată de comiterea unei fapte penale ar fi considerată ca prezentând pericolul de a săvârşi din nou asemenea fapte şi, pe cale de consecinţă, ar fi plasată în detenţie preventivă în mod automat, ajungându-se astfel la o anticipare a pedepsei.
	În speţă, existenţa pericolului pentru ordinea publică nu poate fi fundamentată doar pe comportamentul inculpaţilor în cele 4 luni după începerea urmăririi penale (în care s-au evidenţiat acţiuni de continuare a sprijinirii condamnatului Nicolae Popa), căci în egală măsură, trebuie avută în vedere perioada ultimelor 6 luni, când nu au mai făcut asemenea demersuri.
	Mai mult, în prezent situaţia este diferită de cea existentă la momentul comiterii faptelor. În perioada de timp ce s-a scurs din luna martie 2010, pericolul s-a diminuat şi datorită progresului înregistrat în procedura de extrădare din Indonezia a numitului Nicolae Popa, urmare a eforturilor susţinute ale organelor de urmărire penală şi ale autorităţilor române. Dacă la data începerii urmăririi penale, Nicolae Popa abia fusese arestat, procedura de extrădare fiind în faza iniţială, în prezent, aşa cum rezultă din infograma transmisă de Ambasada României în Indonezia, procedura de extrădare a ajuns în etapa finală. În data de 25.08.2010, preşedintele Indoneziei a emis decretul privind începerea procedurii de extrădare, urmând ca dosarul să ajungă în faţa instanţei, care va analiza doar elementele ce ţin de dualitatea infracţiunii şi care se va pronunţa printr-o hotărâre definitivă.
	Rezultă, aşadar, că nici din acest punct de vedere, prin raportare la elementul material şi la mobilul infracţiunii de favorizare a infractorului - pentru care cei doi inculpaţi sunt cercetaţi, nu se mai poate susţine că pentru buna desfăşurare a procesului penal se impune privarea de libertate a acestora, în acest stadiu al procedurii existând suficiente garanţii că inculpaţii nu pot influenţa decizia autorităţilor indoneziene asupra cererii de extrădare.
	Cât priveşte aspectele referitoare la posibila influenţare a persoanelor audiate în cauză sau la posibilitatea săvârşirii de noi infracţiuni, Curtea constată, pe de o parte, că acestea sunt prevăzute de art.148 lit.b şi c C. pr. pen. ca şi cazuri distincte de arestare, ce nu au fost invocate de către Parchet, propunerea fiind întemeiată exclusiv pe dispoziţiile art.148 lit.f C. pr. pen. Pe de altă parte, nu există indicii temeinice în acest sens, deoarece discuţiile pe care inculpatul Vântu le-a purtat cu inculpatul Stoian Alexandru şi cu învinuitul Popa Virgil când aceştia au fost chemaţi la Parchet nu relevă intenţia de influenţare a celor doi, ci se înscriu în limitele rezonabile determinate de relaţia apropiată pe care inculpatul Vântu o are cu aceştia. Or, Curtea europeană a drepturilor omului a statuat că pericolul de împiedicare a bunei desfăşurări a procedurii penale nu poate fi invocat în mod abstract de autorităţi, ci trebuie să se bazeze pe probe faptice (Becciev împotriva Moldovei).
Arestarea nu poate fi justificată nici de raţiuni ce ţin de rezonanţa socială negativă a faptelor şi reacţia opiniei publice.
Rezonanţa socială a cazului F.N.I. constituie, datorită legăturii dintre infracţiunea pentru care inculpaţii sunt cercetaţi în prezenta cauză şi condamnarea dispusă în respectivul caz, un element ce conturează o anumită gravitate a faptei, fiind reţinută deja în acest fel şi de către instanţa de recurs. Însă, notorietatea şi consecinţele fenomenului F.N.I. (astfel cum au fost evidenţiate în propunerea de arestare preventivă şi în încheierea recurată) nu pot fundamenta, prin ele însele, privarea de libertate a inculpaţilor Vântu şi Ţurcan.
Reacţia opiniei publice nu este un temei absolut pentru lipsirea de libertate a unei persoane, fiind acceptată în circumstanţe excepţionale şi în măsura în care se întemeiază pe fapte de natură să demonstreze că punerea în libertate a unei persoane ar tulbura într-adevăr ordinea publică (în acest sens, CEDO, cauza Letellier contra Franţei).
Detenţia preventivă nu se justifică decât dacă anumite indicii concrete relevă o veritabilă cerinţă de interes public care prevalează, în ciuda prezumţiei de nevinovăţie, asupra regulii de respectare a libertăţii individuale stabilite la art. 5 din Convenţie (cauza McKay împotriva Regatului Unit).
	Starea de nelinişte, de indignare sau de dezamăgire a cetăţenilor faţă de lipsa unei riposte ferme a autorităţilor în raport de comiterea anumitor fapte penale, trebuie corelată cu cerinţele de actualitate şi oportunitate a arestării preventive, ce se impun prin necesitatea sa imediată şi caracterul de urgenţă. Din aceste motive, şi luarea cu întârziere a unei astfel de măsuri este de natură să creeze la nivelul opiniei publice un sentiment de neîncredere în sistemul de justiţie. 
	Arestarea inculpaţilor ar fi putut răspunde unor asemenea cerinţe dacă se solicita imediat după comiterea şi descoperirea faptelor şi nu după o lungă perioadă de timp. Pentru a fi satisfăcătoare, riposta autorităţilor trebuie să fie adecvată şi oportună şi nu amânată sau întârziată.
Din aceste motive, lăsarea în libertate a inculpaţilor Vântu Sorin Ovidiu şi Ţurcan Octavian nu este de natură să tulbure la acest moment ordinea publică, în condiţiile în care arestarea se solicită după 10 luni de la momentul la care organele judiciare au luat cunoştinţă de comiterea faptelor, perioadă în care inculpaţii au fost puşi la dispoziţia autorităţilor prin luarea unor măsuri restrictive de libertate, fără ca în ultimele 6 luni să fi intervenit elemente noi, relevante pentru conturarea necesităţii arestării preventive.
Pentru toate aceste considerente, Curtea constată că nu există motive care să justifice privarea de libertate a celor doi inculpaţi.
Având în vedere şi scopul măsurilor preventive, ca şi obligaţia de a lua în considerare situaţia individuală a inculpaţilor şi de a ţine cont de posibilitatea de a aplica măsuri alternative arestării (în acest sens, CEDO, Cauza Calmanovici contra României), constatând îndeplinite condiţiile prev. de art.143 C. pr. pen., Curtea apreciază că pentru buna desfăşurare a procesului penal este suficientă luarea unei măsuri restrictive de libertate, cu impunerea unor obligaţii mai stricte decât cele stabilite anterior prin ordonanţele emise de procuror.
Drept urmare, în temeiul art.38515 pct.2 lit.d C. pr. pen., Curtea va admite şi recursurile declarate de inculpaţii Octavian Ţurcan şi Sorin Ovidiu Vântu, va casa încheierea de şedinţă şi conform art.1451 rap. la art.145 C. pr. pen., va lua faţă de aceşti inculpaţi măsura obligării de a nu părăsi ţara pe o perioadă de 30 de zile de la data punerii în libertate a inculpaţilor.
	Va dispune punerea de îndată în libertate a inculpaţilor, dacă nu sunt reţinuţi sau arestaţi în altă cauză.
	Conform art. 145 alin. 11 C. pr. pen., pe durata măsurii obligării de a nu părăsi ţara, va impune inculpaţilor următoarele obligaţii:
	- să se prezinte la organul de urmărire penală ori de câte ori sunt chemaţi;
	- să se prezinte la organul de poliţie în a cărui rază teritorială locuiesc, conform programului de supraveghere întocmit de organul de poliţie, sau ori de câte ori sunt chemaţi;
	- să nu îşi schimbe locuinţa fără încuviinţarea organelor judiciare;
	- să nu deţină, să nu folosească şi să nu poarte nicio categorie de arme;
	- inculpatul Vîntu să nu se apropie de inculpatul Ţurcan Octavian, de învinuitul Virgil Popa şi de numitul Nicolae Popa şi să nu comunice cu aceştia, direct sau indirect;
	- inculpatul Ţurcan Octavian să nu se apropie de inculpaţii Vântu Sorin Ovidiu şi Stoian Alexandru, de învinuitul Virgil Popa şi de numitul Nicolae Popa şi să nu comunice cu aceştia, direct sau indirect.
	Se va face aplicarea art.145 alin.21 şi art.145 alin.22 C. pr. pen.
	Conform art.192 alin.3 C. pr. pen., cheltuielile judiciare în recurs vor rămâne în sarcina statului.

PENTRU ACESTE MOTIVE
 ÎN NUMELE LEGII 
D I S P U N E:

În majoritate:
	Admite recursurile declarate de inculpaţii Stoian Alexandru, Ţurcan Octavian şi Vântu Sorin Ovidiu împotriva încheierii de şedinţă din 9.09.2010, pronunţată de Tribunalul Bucureşti – Secţia I Penală în dosarul nr. 43238/3/2010.
	Casează încheierea de şedinţă mai sus menţionată şi rejudecând:
	1. Revocă măsura arestării preventive a inculpatului Stoian Alexandru şi dispune punerea de îndată în libertate a acestuia dacă nu este reţinut sau arestat în altă cauză.
	2. Conform art.1451 rap. la art.145 C. pr. pen., ia faţă de inculpaţii Ţurcan Octavian şi Vântu Sorin Ovidiu măsura obligării de a nu părăsi ţara, pe o perioadă de 30 de zile, de la data punerii în libertate a inculpaţilor.
	Dispune punerea de îndată în libertate a inculpaţilor, dacă nu sunt reţinuţi sau arestaţi în altă cauză.
	Conform art. 145 alin. 11 C. pr. pen., pe durata măsurii obligării de a nu părăsi ţara, inculpatul Vântu Sorin Ovidiu trebuie să respecte următoarele obligaţii:
	a) să se prezinte la organul de urmărire penală ori de câte ori este chemat;
	b) să se prezinte la organul de poliţie în a cărui rază teritorială locuieşte, conform programului de supraveghere întocmit de organul de poliţie, sau ori de câte ori este chemat;
	c) să nu îşi schimbe locuinţa fără încuviinţarea organelor judiciare;
	d) să nu deţină, să nu folosească şi să nu poarte nicio categorie de arme;
	e) să nu se apropie de inculpatul Ţurcan Octavian, de învinuitul Virgil Popa şi de numitul Nicolae Popa şi să nu comunice cu aceştia, direct sau indirect.
	Conform art. 145 alin. 11 C. pr. pen., pe durata măsurii obligării de a nu părăsi ţara, inculpatul Ţurcan Octavian trebuie să respecte următoarele obligaţii:
	a) să se prezinte la organul de urmărire penală ori de câte ori este chemat;
	b) să se prezinte la organul de poliţie în a cărui rază teritorială locuieşte, conform programului de supraveghere întocmit de organul de poliţie, sau ori de câte ori este chemat;
	c) să nu îşi schimbe locuinţa fără încuviinţarea organelor judiciare;
	d) să nu deţină, să nu folosească şi să nu poarte nicio categorie de arme;
	e) să nu se apropie de inculpaţii Vântu Sorin Ovidiu şi Stoian Alexandru, de învinuitul Virgil Popa şi de numitul Nicolae Popa şi să nu comunice cu aceştia, direct sau indirect.
	Conform art.145 alin.22 C. pr. pen., atrage atenţia inculpaţilor că, în cazul încălcării cu rea-credinţă a acestor obligaţii, se va lua măsura arestării preventive.
	Conform art.145 alin.21 C. pr. pen., copie de pe prezenta va fi comunicată inculpaţilor, secţiei de poliţie în a cărei rază teritorială locuiesc, jandarmeriei, poliţiei comunitare, organelor competente să elibereze paşaportul şi organelor de frontieră, în vederea asigurării respectării obligaţiilor mai sus menţionate.
	Cheltuielile judiciare în recurs rămân în sarcina statului.
	Definitivă.
	Pronunţată în şedinţă publică azi, 16.09.2010.

	PREŞEDINTE,							 JUDECĂTOR,
          Viorica Costiniu                                                       	             Luciana Mera 

								

	

							 GREFIER,
						        Mariana Curea

Red. L.M.
Dact. A.L./2 ex./30.09.2010
T.B. - Secţia I Penală/jud. A.M.Trancă

OPINIA SEPARATĂ A DOAMNEI JUDECĂTOR CRISTINA ROTARU

În sensul respingerii ca nefondate a recursurilor declarate de inculpaţii Ţurcan Octavian şi Vîntu Sorin Ovidiu.

Opinia separată diferă de cea majoritară doar în ceea ce priveşte pericolul concret pentru ordinea publică pe care îl prezintă lăsarea în libertate a inculpaţilor Vîntu Sorin Ovidiu şi Ţurcan Octavian, astfel încât nu se impune reluarea consideraţiilor exprimate în motivarea opiniei majoritare cu privire la criticile referitoare la nelegalitate formulate de inculpaţi sau cu privire la recursul promovat de inculpatul Stoian Alexandru, aspecte pentru care a existat unanimitate. 
La dosar există indicii temeinice ce justifică aprecierea rezonabilă că inculpaţii Vîntu Sorin Ovidiu şi Ţurcan Octavian au săvârşit infracţiunile care le-au fost reţinute în sarcină. In cazul inculpatului Stoian Alexandru consider, aşa cum s-a arătat şi în opinia majoritară, că nu există suficiente indicii pentru faptele presupus săvârşite în perioada octombrie - 2 decembrie 2009, pentru care s-a făcut propunerea de arestare preventivă. Există astfel de indicii pentru perioada 2 decembrie 2009 – aprilie 2010, însă activitatea din această perioadă nu face obiectul propunerii de arestare preventivă. De aceea, motivarea îi va privi în continuare pe cei doi inculpaţi, Vîntu Sorin Ovidiu şi Ţurcan Octavian.   

La 2 decembrie 2009 s-a început urmărirea penală împotriva inculpaţilor Vîntu Sorin Ovidiu şi Ţurcan Octavian pentru săvârşirea infracţiunii de favorizarea infractorului, constând în sprijinirea din punct de vedere material a condamnatului Popa Nicolae, aflat în Indonezia şi care se sustrăgea de la executarea pedepsei de 15 ani închisoare ce îi fuse aplicată în România la 4.06.2009. 
Parchetul nu a considerat necesară luarea măsurii arestării preventive împotriva celor doi inculpaţi pentru infracţiunea de favorizarea infractorului, considerând suficientă pentru o bună desfăşurare a procesului penal restricţionarea libertăţii de mişcare a inculpaţilor, motiv pentru care la 7 decembrie 2009 pentru inculpatul Ţurcan, respectiv 16 decembrie 2009 pentru inculpatul Vîntu  s-a luat măsura obligării de a nu părăsi ţara.
La 2 decembrie 2009 a fost reţinut la Jakarta condamnatul Nicolae Popa şi s-a formulat de către statul român o cerere privind extrădarea acestuia.
Conform probelor efectuate până în acest moment, există presupunerea rezonabilă  că inculpaţii Vîntu şi Ţurcan au perseverat în atitudinea infracţională încercând şi după începerea urmăririi penale să zădărnicească începerea executării pedepsei de către condamnatul Popa Nicolae, sprijinindu-l  material.  
In aceste condiţii Parchetul a făcut propunerea de luare a măsurii arestării preventive în baza dispoziţiilor art.148 lit f) C.p.p. la 9 septembrie 2010.
Pentru incidenţa cazului prev. de art. 148 lit.f C.p.p., trebuie îndeplinite cumulativ două condiţii: 
- o condiţie privind săvârşirea unei infracţiuni pentru care legea prevede pedeapsa detenţiunii pe  viaţă sau pedeapsa închisorii mai mare de 4 ani şi
- o condiţie privind existenţa pericolului pentru ordinea publică pe care îl prezintă punerea în libertate a inculpaţilor.
Pe lângă îndeplinirea acestor două condiţii este obligatoriu ca instanţa să constate, conform dispoziţiilor art.143 C.p.p. că la dosar există probe sau  indicii temeinice că s-a săvârşit o faptă prevăzută de legea penală. Aşa cum s-a arătat şi în opinia majoritară, transcrierea convorbirilor telefonice şi a celor din mediul ambiental, declaraţiile martorilor Căciulă Anca şi Nipomici Ghenadie, relaţiile din Cipru obţinute pe calea comisiei rogatorii, reprezintă indicii temeinice ce conturează presupunerea rezonabilă că inculpaţii au săvârşit infracţiunile ce li se reţin în sarcină, astfel încât sunt îndeplinite condiţiile prevăzute de art.143 C.p. 
1) In ceea ce priveşte prima condiţie impusă de dispoziţiile art.148 lit.f C.p.p., s-a argumentat de către inculpaţi prin apărători că deşi legea prevede ca sancţiune pedeapsa închisorii mai mare de 4 ani,  favorizarea infractorului nu ar reprezenta o infracţiune care să justifice luarea unei măsuri preventive atât de severe, cum este arestarea preventivă. 
Textul de lege reglementează garanţii procesuale puternice din acest punct de vedere, nepermiţând luarea măsurii arestării preventive în cazul infracţiunilor pentru care legea prevede o pedeapsă mai mică de 4 ani închisoare. Din moment ce favorizarea infractorului face parte din grupul infracţiunilor pentru care se prevede o pedeapsă  mai mare de 4 ani închisoare, analizarea faptului dacă  gravitatea sa abstractă, este suficientă sau nu pentru a justifica o asemenea măsură este inutilă. 	
Apărătorii inculpaţilor au argumentat că este pentru prima dată când în România se ia măsura arestării preventive  pentru această infracţiune. În primul rând în practica judiciară nu există foarte multe astfel de infracţiuni, de aceea nici jurisprudenţa în domeniul măsurilor preventive legate de această infracţiune nu poate fi bogată, în al doilea rând au existat hotărâri, chiar ale acestei instanţe prin care s-a luat măsura arestării preventive pentru săvârşirea infracţiunii de favorizarea infractorului.
2) Cea de a doua condiţie a art.148 lit.f C.p.p. presupune existenţa unor probe că lăsarea în libertate a inculpatului prezintă pericol pentru ordinea publică, iar apărătorii au invocat faptul că nu există astfel de probe la dosar.
Consider că textul de lege nu trebuie interpretat ad literam pentru că o asemenea interpretare ar conduce la concluzia că în nicio situaţie nu ar putea fi luată măsura arestării preventive în baza acestui temei, întrucât este imposibil să existe probe asupra unor comportamente viitoare. Pericolul pentru ordinea publică, reprezintă o predicţie, o apreciere pe care judecătorul o face asupra comportamentului viitor al inculpatului. Criteriile de evaluare ce stau la baza aprecierii dacă punerea în libertate a inculpatului prezintă pericol pentru ordinea publică sunt gravitatea concretă a faptei comise, ce nu trebuie confundată cu pericolul social al infracţiunii săvârşite (care este relevat în pedeapsa prevăzută de lege) şi circumstanţele personale ale inculpatului (antecedente penale, atitudinea inculpatului faţă de faptă şi urmările sale,etc.).
 Ca atare pericolul pentru ordinea publică reprezintă, temerea că, odată pus în libertate, inculpatul ar comite fapte penale, ori ar declanşa puternice reacţii în rândul opiniei publice determinate de fapta săvârşită de acesta şi de starea sa de libertate.
Dacă la momentul începerii urmăririi penale s-a apreciat de către Parchet că inculpaţii nu prezintă pericol pentru ordinea publică , pentru că nu s-a cerut luarea măsurii arestării preventive, insistenţa acestora în atitudinea infracţională confirmă existenţa pericolului  pentru ordinea publică, pentru că nu există doar riscul săvârşirii unor fapte penale, ci chiar indicii care sprijină ipoteza săvârşirii unor fapte cu conotaţie penală. Inculpatul Vîntu a şi recunoscut în ultimul cuvânt că acele convorbiri existente la dosarul cauzei sunt reale, cheia în care trebuie interpretate ele fiind alta, pe care o va dezvălui la soluţionarea fondului. Deşi nu poate fi negată existenţa unei alte „ chei de interpretare”, ea nu poate fi presupusă de către instanţă, care, în faţa refuzului inculpatului de a da o declaraţie, nu poate lua în considerare decât probele administrate până în prezent, cărora le dă înţelesul ce rezultă din coroborarea lor.	
Din probele efectuate până acum în cauză (convorbirile telefonice purtate de inculpaţi, declaraţii ale unor martori) rezultă indicii că şi după data începerii urmăririi penale şi luarea măsurii preventive a obligării de a nu părăsi ţara, inculpaţii au săvârşit fapte cu conotaţie penală.
Rămâne ca Parchetul să stabilească relevanţa juridică a acestor fapte (dacă ele vor fi considerate acte materiale ale aceleiaşi infracţiuni, o nouă infracţiune de favorizare a infractorului sau nicio infracţiune), cert este că pentru instanţă, deocamdată, ele au relevanţă doar în ceea ce priveşte comportamentul inculpaţilor în societate.
În concluziile scrise, depuse de către apărătorul inculpatului Vîntu Sorin Octavian  s-a argumentat că acestuia i s-a interzis la momentul luării măsurii obligării de a nu părăsi ţara să intre în contact cu Nicolae Popa, Octavian Ţurcan şi Virgil Popa, obligaţie care nu a mai fost însă menţinută în prelungirile date pentru această măsură. Ca atare, inculpatul nu mai era ţinut de respectarea obligaţiei de a nu intra în legătură cu aceste persoane.
Este adevărat că este de neînţeles atitudinea Parchetului care a interzis inculpatului să ia legătura cu anumite persoane, obligaţie impusă dealtfel şi de textul legal, dar ulterior, cu ocazia prelungirii, a renunţat la impunerea acestei  obligaţii.
Faptul că Parchetul nu a mai interzis inculpaţilor să ia legătura cu anumite persoane nu este de natură însă să justifice atitudinea acestora începând cu ianuarie 2010.
Inculpaţilor li s-a adus la cunoştinţă, cu prilejul începerii urmăririi penale, că activităţile realizate în perioada octombrie – 2 decembrie 2009 în legătură cu condamnatul Nicolae Popa intră sub incidenţa legii penale şi, ca atare, nu aveau cum să nu realizeze că încercarea ulterioară de a intra în contact cu acesta sau de a-l ajuta din punct de vedere material, direct sau indirect, reprezintă o activitate infracţională.
De altfel, inculpaţii au intrat indirect în contact cu condamnatul Nicolae Popa şi au încercat să zădărnicească începerea executării pedepsei  şi când aveau interdicţia fixată de Parchet, de a lua legătura cu acesta (a se vedea  de exemplu schimbul de mesaje între Octavian Ţurcan şi o persoană necunoscută din 31.12.2009 şi din 2.01.2010, convorbirea inculpatului Stoian cu o persoană aflată la un post telefonic mobil din Indonezia din data de 11.01.2010)
Aceste fapte penale, indiferent dacă în economia prezentei cauze vor fi sau nu considerate infracţiuni de către Parchet, nu pot fi ignorate de instanţă în aprecierea pericolului pe care cei doi inculpaţi îl prezintă pentru ordinea publică.
Conform jurisprudenţei CEDO pericolul pentru ordinea publică poate fi apreciat, printre altele, şi prin prisma riscului ca în viitor inculpatul să săvârşească fapte penale. 
In privinţa riscului de a săvârşi noi infracţiuni, risc ce poate justifica luarea măsurii arestării preventive, Curtea de la Strasbourg a arătat că un judecător este îndreptăţit, în mod rezonabil, să ţină seama de gravitatea consecinţelor infracţiunilor pe care inculpatul este bănuit că le-a săvârşit şi să considere că există riscul considerabil al repetării lor.
În cauza Assenov contra Bulgariei Curtea Europeană a constatat că autorităţile bulgare au  stabilit în mod întemeiat că există riscul ca reclamantul să săvârşească noi infracţiuni având în vedere că a comis mai multe infracţiuni de tâlhărie, unele din ele chiar după începerea urmăririi penale împotriva sa şi audierea de către procuror.

În opinia majoritară s-a reţinut că cei doi inculpaţi prezintă pericol pentru ordinea publică, însă acest pericol nu mai este actual, deoarece din aprilie 2010 şi până în septembrie 2010 nu există dovada că inculpaţii au mai săvârşit acte de ajutorare a condamnatului Popa Nicolae, iar dacă în perioada ianuarie-martie 2010 Parchetul nu a solicitat arestarea preventivă, rezultă că a considerat că aceştia nu prezintă pericol pentru ordinea publică.
Apreciez că pericolul pentru ordinea publică, la momentul propunerii luării măsurii arestării preventive este actual.
Începând cu aprilie 2010 nu au mai fost interceptate convorbirile telefonice ale inculpatului Vîntu Sorin Ovidiu şi ale inculpatului Ţurcan Octavian şi nu s-au administrat alte probe privind activitatea infracţională a acestora. S-ar putea susţine aşadar că, pentru a vorbi de actualitatea pericolului pentru ordinea publică, Parchetul ar fi trebuit să solicite luarea măsurii preventive imediat ce a constatat că alte probe privind activitatea infracţională a acestora nu pot fi administrate, sau chiar mai devreme, în intervalul 2 decembrie 2009-aprilie 2010.  Însă,  la acel moment, aprilie 2010, nu era finalizată comisia rogatorie din Cipru, privind circuitul sumelor de bani prin intermediul firmelor aparţinând inculpatului Ţurcan. La dosar exista doar transcrierea convorbirilor telefonice purtate de inculpaţi şi declaraţiile unor martori, însă nu existau dovezi care să ateste că sumele de bani despre care inculpatul Sorin Ovidiu Vîntu discuta cu Popa Nicolae aveau un corespondent în realitate.
Comisia rogatorie din Cipru reprezenta o probă importantă ce contura presupunerea rezonabilă că inculpaţii au săvârşit faptele penale din perioada octombrie - 2 decembrie 2010, probă care ar fi trebuit să existe la dosar la momentul solicitării unei măsuri preventive de o asemenea gravitate. Este adevărat că existenţa unor indicii temeinice a fost constatată de Parchet cu prilejul luării măsurii obligării de a nu părăsi ţara, şi ca atare aceste indicii existau încă din luna decembrie 2009, însă la luarea măsurii arestării preventive aprecierea cu privire la îndeplinirea condiţiilor prevăzute de art. 143 C.p.p. nu mai este făcută de Parchet, ci de către instanţă şi ca atare preocuparea Parchetului de a avea un probatoriu cât mai solid în acest sens este justificată.
În ceea ce priveşte oportunitatea  luării unei asemenea măsuri  în prezenta cauză, consider că luarea măsurii arestării preventive este îndreptăţită şi de faptul că iniţial s-a luat de către Parchet  măsura obligării de a nu părăsi ţara, măsură ce s-a dovedit a fi insuficientă, din moment ce inculpaţii au avut în continuare un comportament care, conform indiciilor din cauză, a sfidat organele judiciare prin repetarea unor fapte cu conotaţie penală.
Ca atare, pentru ca actul de justiţie să fie credibil şi eficient, se impunea ca împotriva celor doi inculpaţi să se ia o măsură preventivă mai aspră, de natură a împiedica pentru viitor săvârşirea unor astfel de fapte.

Prima instanţă a dispus luarea măsurii arestării preventive, însă, aşa cum au arătat şi inculpaţii în apărările lor, pentru alte fapte decât cele cu care fusese sesizată, reţinând în mandatele de arestare faptele „din perioada octombrie 2009 pană în prezent”, deşi fusese sesizată de către Parchet cu faptele din perioada octombrie - 2 decembrie 2009.
Prin intermediul recursului formulat de inculpaţi se cenzurează însă încheierea de şedinţă, care este actul procesual şi nu mandatele de arestare preventivă care sunt acte procedurale.
Analizând încheierea recurată, consider că prima instanţă a analizat în mod corect, în vederea luării măsurii arestării preventive, faptele penale din perioada octombrie - 2 decembrie 2009, rezultând din considerente că activitatea desfăşurată de inculpaţi în perioada ulterioară începerii urmăririi penale este considerată ca una ce potenţează pericolul pe care inculpaţii îl prezentau pentru ordinea publică.
De altfel, la dosar nici nu există indicii cu privire la săvârşirea unei activităţi infracţionale până la momentul luării măsurii arestării preventive, materialul probator oprindu-se la fapte ce au fost comise până în aprilie 2010. 
De aceea, consider că în cauză nu se impunea o casare a acestei încheieri, ci doar o îndreptare a erorii materiale strecurate în mandatele de arestare, în cazul în care erau respinse recursurile inculpaţilor.
Pentru toate acestea, apreciez că în cauză trebuia admis recursul inculpatului Stoian Alexandru şi respinse recursurile formulate de inculpaţii Vîntu Sorin Ovidiu şi Ţurcan Octavian.

PAGE  

PAGE  31